Стивън Кинг
Под купола

Превод от английски: Весела Прошкова, Адриан Лазаровски, 2010

chitanka.info

В памет на Сурендра Пател.

Липсваш ни, приятелю.

Кого търсиш, синко?

Този… как му беше името?

Току-виж седи на стадиона.

Малко градче е нашето, синко,

сещаш се за какво ти говоря.

Малко градче, синко,

и всички викаме за отбора ни.

Джеймс Макмърти

Карта на Честърс Мил

Някои (но не всички) от хората в Честърс Мил в Деня на Купола:

Общински съветници

Анди Сандърс — председател

Джим Рени

Андрея Гринъл

Персонал на „Дивата роза“

Роуз Туичъл — собственица

Дейл Барбара — готвач

Ансън Уилър — мияч на чинии

Анджи Маккейн — сервитьорка

Дуди Сандърс — сервитьорка

Полицейска служба

Хауард „Дюк“ Пъркинс — началник

Питър Рандолф — заместник-началник

Марти Арсено — полицай

Фреди Дентън — полицай

Джордж Фредерик — полицай

Рупърт Либи — полицай

Тоби Уилън — полицай

Джаки Уетингтън — полицай

Линда Евърет — полицай

Стейси Могин — диспечерка

Рени младши — извънреден сътрудник

Джорджия Ру — извънреден сътрудник

Франк Делесепс — извънреден сътрудник

Мелвин Сиърлс — извънреден сътрудник

Картър Тибодо — извънреден сътрудник

Пастори

Лестър Когинс — Църквата на Христа Светия изкупител

Пайпър Либи — Първа независима църква

Медицински персонал

Рон Хаскел — лекар

Ръсти Евърет — парамедик

Джини Томлинсън — медицинска сестра

Дъги Туичъл — медицинска сестра

Джина Буфалино — медицинска сестра (доброволка)

Хариет Бигълоу — медицинска сестра (доброволка)

Хлапета

Литъл Уолтър Буши

Джо Макклачи Плашилото

Нори Калвърт

Бени Дрейк

Джуди и Джанел Евърет

Оли и Рори Динсмор

По-забележителни личности

Томи и Уилоу Андерсън — собственици на „Дипърс“

Стюарт и Фърналд Бауи — собственици на погребалната агенция

Джо Боксър — зъболекар

Ромео Бърпи — собственик на магазин

Фил Буши — майстор-готвач със съмнителна репутация

Саманта Буши — съпруга на Фил

Джак Кейл — управител на супермаркет

Ърни Калвърт — управител на супермаркет (пенсионер)

Джони Карвър — продавач в бакалница

Олдън Динсмор — фермер

Роджър Килиан — фермер

Лиза Джеймисън — библиотекарка

Клеър Макклачи — майка на Плашилото

Алва Дрейк — майка на Бени

Стъби Норман — търговец на антики

Бренда Пъркинс — съпруга на началник Пъркинс

Джулия Шамуей — собственица и редакторка на местния вестник

Тони Гуей — спортен репортер

Пит Фрийман — фотограф

Сам Вердро Мърляча — градският пияница

Хора от други градове

Алис и Ейдън Епълтън

Търстън Маршал — писател с медицински познания

Каролин Стърджис — студентка

По-забележителни кучета

Хорас — коргито на Джулия Шамуей

Кловър — немската овчарка на Пайпър Либи

Одри — златният ретривър на семейство Евърет

Самолетът и мармотът

1.

От шестстотинте метра височина, където Клодет Сандърс вземаше урок по пилотиране, градчето Честърс Мил блестеше на утринната светлина като нещо, направено току-що и оставено настрани. Автомобилите, минаващи по главната улица, хвърляха отблясъци, напомнящи слънчеви зайчета. Камбанарията на Независимата църква изглеждаше толкова остра, че още малко и щеше да прободе безупречно чистото небе. Слънцето шеметно се заплъзга по повърхността на река Престил и докато двумоторният сенека V прелиташе над нея, самолет и вода прорязваха града по един и същи диагонал.

— Чък, май виждам две момчета на Моста на мира! Ловят риба! — Стана й толкова хубаво, че се разсмя. Клодет се учеше да пилотира с благословията на съпруга си, който беше председател на градския съвет. Макар да твърдеше, че ако Бог е искал човекът да лети, щеше да му даде криле, Анди беше адски сговорчив и в крайна сметка тя постигна своето. От самото начало й харесваше да лети, а сега изпитваше не удоволствие, а направо въодушевление. Днес за пръв път разбра защо е прекрасно да пилотираш. Защо е върхът.

Инструкторът Чък Томпсън леко докосна лоста за управление и посочи контролното табло:

— Вярвам ти, но стабилизирай машината, Клоди.

— Ох, извинявай.

— Няма страшно. — Той упражняваше тази професия от години и харесваше курсисти като Клодия, а именно онези, изгарящи от желание да научат нещо ново. Вероятно след време тя щеше да накара Анди Сандърс яко да се изръси, защото се влюби в сенеката и си нави на пръста да притежава същия самолет, само че нов. Тоест господин съветникът щеше да се бръкне поне с един милион. Клодия не беше от най-разглезените, но със сигурност си падаше по скъпите неща и съпругът й, този щастливец, явно можеше да задоволява прищевките й.

Чък също харесваше дните като този: прекрасна видимост, никакъв вятър, идеални условия за пилотиране. Въпреки това самолетът леко се разлюля, докато тя се опитваше да го върне в курса.

— Разсейваш се, Клоди. Не така. Насочи машината към шосе 119. И снижи на двеста и седемдесет.

Тя се подчини и сенеката отново се стабилизира. Чък се успокои.

Прелетяха над автокъщата на Джим Рени, после градът остана зад тях. От двете страни на шосето се простираха ниви и се издигаха дървета, чиито листа пламтяха, обагрени в различни цветове. Кръстовидната сянка на сенеката полетя по асфалта, едното тъмно крило мина над човек (който от тази височина изглеждаше колкото мравка) с раница на гърба. Човекът-мравка погледна нагоре и помаха. Чък също му махна, макар да знаеше, че непознатият не може да го види.

— Мама му стара, прекрасен ден! — възкликна Клодия. Инструкторът се засмя.

Оставаха им четирийсет секунди живот.

2.

Мармотът се покатери на банкета на шосе 119 и се упъти към Честърс Мил, въпреки че до градчето оставаха около два километра и дори паркингът на „Коли на старо“ представляваше само редица от слънчеви отблясъци на мястото, където пътят завиваше вляво. Мармотът планираше (доколкото е възможно едно животно да крои планове) да се шмугне в гората много преди да стигне дотам. Засега обаче придвижването по банкета го устройваше. Беше се отдалечил от дупката си повече, отколкото възнамеряваше, но слънцето стопляше гърба му, а миризмите пораждаха в съзнанието му първични образи, заместващи истинските изображения.

Спря и за миг застана на задните си лапи. Зрението му вече не беше като преди, обаче беше достатъчно остро, та той да види човешкото същество, което вървеше в неговата посока, но по другия банкет.

Мармотът реши да продължи още мъничко напред. Понякога човеците оставяха разни хубави неща за похапване.

Беше стар и затлъстял. През годините беше преровил безброй контейнери за смет и познаваше пътя за сметището на Честърс Мил така добре, както трите тунела към дупката си. На сметището винаги се намираха сума вкуснотии. Той продължи да се тътрузи по банкета, без да изпуска от поглед човешкото същество, което вървеше от другата страна на шосето.

Човекът спря. Мармотът разбра, че са го забелязали. Вдясно зърна повалена бреза. Реши да се скрие под нея, да изчака онзи да отмине и да потърси нещо вкусничко за…

Нещо го разполови и мисълта му спря дотук, но краката му продължиха да се движат още малко, преди разкъсаното му тяло да рухне на банкета. Изригна фонтан кръв, вътрешностите на животинчето се изсипаха в прахта, задните му крака ритнаха два пъти, после се изпружиха.

Последната му мисъл преди мрака, който рано или късно спохожда всички — и мармоти, и хора, беше: „Какво стана?“

3.

Всички стрелки на контролното табло замряха.

— Какво става, да му се не види?! — възкликна Клодет Сандърс. Обърна се към Чък. Беше се облещила, но в погледа й не се четеше паника, само изумление. Нямаше време да се паникьоса.

Чък така и не видя контролното табло. Зърна как носът на самолета се смачка, после двете витла се разпаднаха.

Не му остана време да види повече. Не му остана време за нищо. Сенеката се взриви над шосе 119 и върху нивите заваля огън. Заваляха и човешки отломки. Димяща ръка — ръката на Клодет, тупна до разполовения мармот.

Беше 21 октомври.

Барби

1.

На Барби му поолекна, след като отмина супермаркета „Фуд Сити“ и остави зад себе си централната част на града. Щом зърна табелата с надпис „НАПУСКАТЕ ЧЕСТЪРС МИЛ. ВЪРНЕТЕ СЕ МНОГО СКОРО“, се почувства още по-добре. Радваше се, че се е махнал от Мил, и то не само защото хубавичко го бяха натупали в проклетото градче. Настроението му се подобри от самия факт, че вече е на път. Поне от две седмици се чувстваше кофти, а като капак дойде побоят на паркинга на „Дипърс“.

— В общи линии аз съм бродяга-хайлайф — каза и се засмя. — Хайлайф на път за курорта Биг Скай. Мамка му, защо не? Монтана! Или Уайоминг. Скапаният Рапид Сити в Южна Дакота. Където и да е, само не тук.

Чу ръмженето на автомобилен двигател, обърна се, продължавайки да се движи заднишком, и вдигна палец. Видя омайваща комбинация — мръсен стар пикап „Форд“, управляван от млада готина блондинка. И то сламеноруса, тъкмо каквито харесваше най-много. Той пусна най-подкупващата си усмивка. Жената също се усмихна и… „Леле, братче — помисли си Барби. — Ако куклата е на йота над осемнайсет, ще си изям последния чек от «Дивата роза».“ Несъмнено беше прекалено млада за джентълмен, чукнал трийсетака, но не и на прокурорска възраст, както казваха в младостта му, прекарана в селяндурския щат Айова.

Пикапът намали скорост и той забърза към него… но малката натисна газта. Погледна го още веднъж. Още се усмихваше, само че със съжаление. Усмивката й сякаш казваше: „За миг откачих, обаче си върнах разума.“

Барби си помисли, че май я познава, макар че не беше съвсем сигурен — в неделните утрини в „Дивата роза“ беше фрашкано с народ. Все пак му се струваше, че я е виждал с по-възрастен мъж (може би баща й) и че двамата задълбочено четяха страници от „Сънди Таймс“. Да можеше да я заговори, докато го отминаваше, щеше да й каже: „Щом не те беше шубе да ти направя бъркани яйца с наденица, можеше спокойно да ме повозиш няколко километра.“

Разбира се, нямаше време за словоизлияния, затова само вдигна ръка, за да покаже, че не се е засегнал. Стоповете на пикапа проблеснаха, като че ли тя реши да спре. После червените светлини угаснаха и машината отново зафуча по пътя.

През следващите дни, когато положението в Мил започна все повече да се скапва, той отново и отново си припомняше този мимолетен епизод. Мислеше си за второто проблясване на стоповете, изразяващо колебание… сякаш младата жена все пак го беше познала. „Това е готвачът от «Дивата роза», почти съм сигурна. Дали да не го…“

А може би беше бездна, в която бяха пропадали много по-достойни хора от него. Ако русокосата беше размислила, всичко в живота му след това щеше да е различно. Защото тя сигурно беше оцеляла — той повече не видя нито симпатичната блондинка, нито мръсния форд. Навярно беше излязла от Честърс Мил минути (дори секунди) преди затварянето на границата. Ако го беше качила, той щеше да е извън опасност.

„Освен ако — мислеше си през последвалите безсънни нощи — спирането да ме качи не я забавеше прекалено. В този случай може би пак нямаше да съм тук. Нито пък тя. Понеже на шосе 119 ограничението е осемдесет километра. А при осемдесет километра в час…“

На този етап от разсъжденията си винаги се сещаше за самолета.

2.

Самолетът прелетя над Барби тъкмо след като отмина автокъщата на Джим Рени, към която не питаеше топли чувства. Не защото му бяха пробутали скапан автомобил (от година не притежаваше кола — последната беше шитнал в Пунта Горда, Флорида.) Просто Джим Рени младши беше сред биячите на паркинга на „Дипърс“. Богато колежанче с комплекси, които избиваше чрез участието си в бандата. Барби знаеше от опит, че такива са всички Джимовци младши по света.

Само че всичко това вече беше зад него. Автокъщата на Джим Рени, Джим младши, „Дивата роза“ („Пържените миди са наш специалитет! Винаги ЦЕЛИ!“), Анджи Маккейн, Анди Сандърс. Всичко, включително „Дипърс“ („Побоите на паркинга са нашият специалитет“). А пред него? Портите на Америка, разбира се. Сбогом, провинциален Мейн, здравей, Биг Скай.

Или пък, мамка му, можеше отново да тръгне на юг. Колкото и слънчев да беше този ден, зимата се спотайваше на следващата или по-следващата страница от календара. На юг сигурно беше гот. Никога не беше ходил в Мъсъл Шоулс в Алабама, обаче названието му допадаше. Да му се не види, беше направо поетично и идеята така го окрили, че като чу бръмченето на малкия самолет, той погледна към небето и жизнерадостно помаха. Очакваше да го поздравят по традиционния начин с поклащане, само че пилотът не го удостои с подобна любезност, въпреки че машината летеше доста ниско. Барби предположи, че самолетът превозва екскурзианти — любителите на природните красоти със сигурност щяха да оценят по достойнство есенните краски на дърветата — или се управляваше от младок с временно разрешително, който се притеснява да не сгафи и не му е до разни пешеходци като Дейл Барбара. Туристи или младеж, който ще получи правото да пилотира сам едва след шест седмици… каквито и да бяха пътниците в самолета, Барби им желаеше всичко най-хубаво. Денят беше прекрасен и всяка стъпка, водеща извън Честърс Мил, го правеше още по-прекрасен. Прекалено много тъпанари обитаваха Мил, пък и пътешестването беше балсам за душата.

„Може би трябва да наложат със закон напускането през октомври — помисли си. — Ново национално мото: «ВСИЧКИ ТРЪГВАТ ПРЕЗ ОКТОМВРИ.» Стягаш си багажа през август, подаваш си оставката в средата на септември, после…“

Той спря. Недалеч от него, но от другата страна на шосето, пъплеше мармот. Истински дебелак. При това мазен и нагъл. Вместо да се скрие във високата трева, нахалът продължаваше напред. На няколко метра от него банкетът беше преграден от повалена бреза и Барби беше сигурен, че животинчето ще се шмугне под нея и ще изчака големият лош Двуног да отмине. В противен случай щяха да се разминат като бродяги, каквито бяха в действителност — четирикракият се беше запътил на север, а двуногият — на юг. Барби се надяваше това да се случи. Щеше да е яко.

Тези мисли пробягаха в съзнанието му за секунди; сянката на самолета още го разделяше от мармота — черен кръст, който шеметно се плъзгаше по шосето. После две неща се случиха едновременно.

Първото беше мармотът. Беше цял, сетне се разполови. Двете половини потръпваха и кървяха. Барби спря, устата му зейна на внезапно разхлабилата се панта на долната му челюст. Все едно падна острието на невидима гилотина. В следващия миг самолетът се взриви над разполовения мармот.

3.

Барби погледна нагоре. Към земята шеметно падаше Бизаро Уърлд[1] — версия на симпатичното самолетче, което беше прелетяло над него преди секунди. Оранжево-червени огнени венчелистчета се виеха в небето — цвете, което още разцъфваше, роза от сорта „Американска катастрофа“. От шеметно падащия самолет изригна кълбо дим.

Нещо издрънча на шосето и предизвика гейзер от асфалтови отломки, преди да полегне като пияница сред високата трева вляво. Самолетно витло.

„Ако това чудо беше паднало върху мен…“

За миг Барби си представи как металът го разполовява като мармота… обърна се и понечи да побегне. Още нещо тупна пред него и той изпищя. Само че не беше другото витло, а мъжки крак с джинсов крачол. Нямаше кръв, но през разкъсания страничен шев се виждаха бяла плът и гъсти черни косми.

Стъпалото липсваше.

Барби се затича, но му се струваше, че се движи на забавен каданс. Видя как собственото му стъпало с износена груба обувка направи крачка напред, после изчезна зад него, докато другото се придвижи напред. Всичко се случваше бавно, много бавно.

Някъде отзад се разнесе оглушителен трясък, последван от експлозия и гореща въздушна струя, която го обля от главата до петите. И го тласна напред като топла длан. После всичките му мисли отлетяха и остана само животинската жажда за оцеляване.

Дейл Барбара се затича, за да спаси живота си.

[1] Бизаро Уърлд — измислена планета с кубична форма в прочутата поредица, издадена от „Дисни Комикс“. Главният герой е злодей на име Бизаро. В попкултурата терминът Бизаро се използва за описание на всичко, което не се подчинява на логиката. — Б.пр. ↑

4.

След стотина метра голямата топла длан се превърна в призрачна ръка, въпреки че лекият ветрец носеше към него миризмата на горящ бензин, примесена със сладникав мирис (вероятно смесица от вонята на разтопена пластмаса и горяща плът). Барби пробяга още шейсетина метра, после спря и се обърна. Задъхваше се. Не беше от тичането; той не пушеше и беше в добра физическа форма (е, сравнително добра — ребрата отдясно още го боляха от побоя на паркинга на „Дипърс“). Вероятно се задъхваше от страх и ужас. Падащите отломки от самолета (не само витлото-беглец) можеха да го убият или да го изгорят жив. Истински късмет беше, че още е жив.

Изведнъж видя нещо, от което дъхът му спря. Изправи се и се обърна да погледне мястото, на което се беше разбил самолетът. Шосето беше осеяно с отломки — цяло чудо беше, че още е цял и невредим. Усукано самолетно крило лежеше вдясно, другото надничаше от ливадата вдясно, обрасла с тимотейка, недалеч от мястото, на което се беше приземило витлото-беглец. Освен мъжкия крак той видя откъснати длан и ръка. Дланта сякаш посочваше отсечена глава, като че ли казваше: „Тази е моята.“ Ако се съди по косата, главата беше на жена. Електрическите проводници над шосето бяха разкъсани, жиците пукаха и се гърчеха на банкета.

Недалеч от главата и ръката лежеше смазаният корпус на самолета. Барби прочете „НД13“. Само толкова. Ако имаше още, то надписът беше останал върху друго парче от корпуса.

Само че не страшната гледка привлече погледа му и спря дъха му. Оранжево-червената роза на катастрофата вече я нямаше, но в небето още се издигаха пламъци. Несъмнено от горящ керосин. Обаче…

Обаче огънят беше като прозрачна завеса. Отвъд нея и през нея Барби виждаше пейзажа на Мейн — още спокоен, без още да реагира, но въпреки това в движение. Блещукане във въздуха над пещ за изгаряне на смет или горящ варел. Изглеждаше, сякаш някой е плиснал бензин върху стъкло на прозорец и го е запалил.

Почти хипнотизиран — поне така се чувстваше — Барби тръгна към мястото, където се беше разбил самолетът.

5.

Първо му хрумна да покрие частите от човешки тела, само че бяха прекалено много. Сега видя друг крак (този беше със зелен крачол от панталон) и женски торс, заклещен сред хвойновите храсти. Можеше да си свали ризата и да я омотае около главата на жената, но след това? В раницата му имаше още две ризи…

Откъм Мортън, следващия град в южна посока, се зададе автомобил. Беше от най-малките джипове и се движеше бързо. Някой или беше чул тътена от падането на самолета, или беше видял огненото зарево. Идваше помощ. Слава богу, идваше помощ! Барби се разкрачи над бялата осева линия и стараейки се да стои по-далеч от огъня, който още валеше от небето, сякаш вода се спускаше по стъкло, размаха ръце над главата си.

Шофьорът натисна клаксона, за да покаже, че го е забелязал, после натисна спирачките и на асфалта остана плътна диря от гумите. Изскочи от малката зелена тойота още преди автомобилът да спре — висок кльощав човек с дълга прошарена коса, спускаща се изпод бейзболната му шапка с емблемата на „Сий Догс“. Затича се към банкета, за да избегне огъня.

— Какво стана? — извика. — Какво, мамка…

После се блъсна в нещо. Силно. Нямаше преграда, но Барби видя как носът на човека се изкриви, когато се счупи. Непознатият отскочи от нищото, от устата, носа и челото му потече кръв. Падна по гръб, но някак си съумя да седне. Впери в Барби очи, замъглени от учудване, а кръвта продължаваше да се стича по работната му риза. Барби също се втренчи в него.

Младши и Анджи

1.

Двете момчета, които ловяха риба край Моста на мира, не вдигнаха очи, когато самолетът прелетя над тях, но Рени младши погледна нагоре. Намираше се на една пряка от тях, на Престил Стрийт, и позна звука. Беше сенеката на Чък Томпсън. Погледна нагоре, видя самолета и веднага наведе глава, защото яркото слънце, надничащо през дърветата, сякаш прободе очите му. Пак това главоболие. Напоследък го мъчеше много често. Понякога болкоуспокояващите помагаха. Друг път, особено през последните три-четири месеца, изобщо не действаха.

Доктор Хаскел му беше казал, че има мигрена. Младши знаеше само, че главоболието го съсипва и че болката се усилва от ярката светлина. Чат-пат се сещаше за мравките, които с Франк Делесепс горяха като деца. Изчакваха ги да изпълзят от мравуняка и с лупа насочваха към тях слънчевите лъчи. В резултат се получаваше мравешко фрикасе. Само че напоследък при зараждането на поредния пристъп на мигрената мозъкът му се превръщаше в мравуняк, а очите му — в две лупи.

Беше на двайсет и една. Наистина ли трябваше да чака, докато стане на около четирийсет и пет, когато според добрия доктор пристъпите на мигрена щяха да секнат?

Може би. Тази сутрин обаче главоболието нямаше да го спре. Виж, ако беше видял на алеята за коли форънъра на Хенри Маккейн или приуса на Ладонна Маккейн, щеше да подвие опашка, да се върне у дома, да изгълта поредното болкоуспокояващо, да спусне щорите в спалнята си и да си легне със студен компрес на челото. Може би щеше да усети как болката намалява при дерайлирането на мигрената, а може би не. Щом гнусните черни паяци се вкопчеха в мозъка му…

Отново погледна нагоре, като този път присви очи срещу омразната светлина, но сенеката я нямаше и дори бръмченето на двигателя, което също го подлудяваше — всякакви звуци го влудяваха, когато го връхлетеше проклетото главоболие — вече затихваше. Чък Томпсън пак обучаваше някой начинаещ дрисльо или дрисла. И макар Младши да нямаше нищо против Чък (всъщност го познаваше само бегло), изведнъж му се прииска курсистът да се прецака яко и да разбие самолета.

По възможност на паркинга пред автокъщата на баща му.

Пореден пристъп на болка прониза като мълния главата му, обаче той се изкачи по стъпалата към къщата на Маккейн. Беше наложително. Нямаше време за отлагане, мамка му. Крайно време беше да даде урок на Анджи.

„Мъничък урок. Не позволявай гневът да надделее.“

Сякаш по поръчка гласът на майка му отговори. Нейният влудяващо безучастен глас: „Открай време Младши е с буен нрав, но вече може да се владее. Нали, Младши?“

Хм. Много й знае устата. Обаче си беше самата истина. Донякъде му помогна футболът. Само че вече нямаше футбол. Нямаше дори колеж. Само ужасните главоболия. А от тях направо озверяваше.

„Постарай се да се владееш.“

Добре де. Все пак щеше да си поговори с нея, ако ще и главата му да се пръснеше. И както гласеше популярният лаф, щеше да й покаже дървения господ. Кой знае? Може пък страданието на Анджи да облекчеше неговото.

Натисна звънеца.

2.

Анджи Маккейн тъкмо се беше изкъпала. Облече халат, пристегна го с колана и уви хавлиена кърпа около мократа си коса.

— Идвам! — извика и изтопурка по стъпалата към първия етаж. Леко се усмихваше. Сигурна беше, че е Франки. Точно така. Щастието й се усмихваше. Гадният готвач на аламинути (готин на вид, но все пак мръсник) или беше напуснал града, или вече го напускаше, а родителите й ги нямаше. Като се замисли човек, това си беше истинска поличба свише, че нещата се оправят. Двамата с Франки щяха да заровят томахавката и пак да се съберат.

Знаеше точно какво ще направи: ще отвори вратата и ще разгърне халата си. И то посред бял ден, когато всеки минувач можеше да я види. Разбира се, щеше да се погрижи Франки пръв да я зърне — нямаше намерение да пълни очите на дъртия шишко Уикър, който е дошъл да й предаде я колет, я препоръчано писмо — но до разнасянето на пощата имаше поне още половин час.

Не, беше Франки. Нямаше никакво съмнение.

Отвори вратата — усмивката й вече не беше свенлива, а широка, макар че беше избрала погрешна тактика, защото зъбите й бяха нагъчкани един до друг и с размерите на грамадански дъвки „Чиклет“. Готова беше да развърже колана. Само че не го стори, защото не беше Франки, а Рени младши и изглеждаше вбесен…

И преди беше виждала озверялата му физиономия — всъщност неведнъж, но не беше зървала подобна ярост, откакто беше в осми клас, когато Младши счупи ръката на онзи Дюпре. Малкият педеруга беше дръзнал да си домъкне готиния задник на баскетболното игрище и да поиска да участва в мача. Тя предполагаше, че Рени младши е изглеждал по същия начин през онази нощ на паркинга на „Дипърс“, но, разбира се, не беше присъствала на побоя, само беше чула за случилото се. Всички в Мил бяха чули. Началникът Пъркинс я привика на разпит в полицията, гадният Барби беше там и после това също се разчу.

— Младши? Младши, какво…

Той силно я зашлеви и прекъсна размишленията й.

3.

Първата плесница не беше кой знае колко силна, понеже той още беше на прага и не можеше да замахне като хората. Можеше изобщо да не я удари (поне отначало), ако тя не се хилеше (мамка й, от зъбите й го втрисаше още в първи клас) и ако не го беше нарекла Младши.

Разбира се, всички в града го наричаха така, самият той мислеше за себе си като Младши, но едва сега осъзна колко ненавижда това обръщение, докато то не изскочи измежду кошмарните зъби, напомнящи килнати надгробни камъни, на мръсницата, дето му беше създала толкова ядове. Изричането на думата проряза главата му както слънцето, когато беше вдигнал глава да види самолета.

Дори и без замах плесницата си я биваше. Анджи залитна към колоната на стълбището, пешкирът около главата й се размота и падна. Мокрите й къдрици прилепваха върху страните й и я превръщаха в страховита Медуза. Усмивката й помръкна, лицето й се изкриви от страх и изненада, Младши видя как от устата й потече тънка струйка кръв. Хубаво. Чудесно. Гадината заслужаваше да кърви заради онова, което му беше причинила. Не само на него, а и на Франки, Мел и Картър.

Отново чу въображаемия глас на майка си: „Постарай се да се владееш миличък. — Да й се не види, вече беше в гроба, но още го тормозеше с тъпите си наставления. — Дай й да се разбере, обаче не прекалявай.“

И той може би щеше да се подчини, обаче халатът на мръсницата се разгърна и я разголи. Той виждаше тъмните косми над разплодната й ферма, проклетата ферма, дето все я сърбеше — тя беше причината за всички беди… като се замисли човек, тъкмо тези ферми с пичевъшки причиняваха всички беди по света… и главата му пулсираше, бумтеше, гърмеше, разцепваше се. Усещането бе, сякаш всеки миг ще се взриви като атомна бомба. От двете уши ще изригнат гъбообразни облаци, после всичко над врата ще избухне и Младши (който не знаеше, че има мозъчен тумор — тази диагноза изобщо не беше хрумнала на стария доктор Хаскел, и то с основание — та кой би предположил подобно заболяване при здрав и прав младеж, още ненавършил двайсет) озверя. Тази сутрин късметът изневери на Клодет Сандърс и на Чък Томпсън… всъщност изневери на всички в Честърс Мил.

Но не колкото на бившето гадже на Франк Делесепс.

4.

В ума й се прокраднаха две горе-долу свързани мисли, докато гледаше опулените му очи и как той си хапеше езика — толкова силно, че едва не го разполовяваше: „Съвсем е превъртял! Ще се обадя на полицията, преди да ми направи нещо гадно.“

Извърна се, за да се затича по коридора към кухнята, където щеше да грабне слушалката на телефона, монтиран на стената, да набере 911 и да закрещи. Направи две крачки, но се спъна в падналия на земята пешкир, който одеве беше омотала около главата си. Мигновено възвърна равновесието си — в гимназията беше мажоретка и ловкостта й беше привичка, обаче все пак закъсня. Главата й рязко се отметна назад и тя залитна. Изродът я беше хванал за косата.

Притисна я до себе си. От тялото му се излъчваше топлина като от разпалена пещ. Анджи чуваше ударите на сърцето му, което сякаш се надпреварваше със себе си.

— Лъжлива курва! — изкрещя безумецът право в ухото й. Болка прониза главата й. И тя закрещя, само че виковете й бяха като немощно писукане в сравнение с неговите. Изродът я хвана през кръста и като обезумял я повлече по коридора — толкова бързо, че само пръстите на краката й докосваха мокета. За секунда й хрумна, че е като фигурката на капака на автомобил, изгубил управление, после се озоваха в кухнята, изпълнена с безмилостна светлина.

Младши отново изкрещя. Този път не от болка, а от ярост.

5.

Светлината го убиваше, прогаряше виещия му мозък, но вече нищо не можеше да го спре. Нищичко!

Запрати курвата право в кухненската маса. Ръбът на плота се заби в корема на нещастницата, после масата се прекатури и се удари в стената. Захарницата и солницата полетяха като тромави птици. Жената изпъшка. Младши я хвана през кръста, с другата си ръка сграбчи змиевидните й мокри къдрици, завъртя я и я тласна към хладилника. От силния удар магнитчетата на вратата се разхвърчаха. Лицето на курвата беше мъртвешкибледо. Носът и долната й устна кървяха. Кръвта изглеждаше неестествено червена върху бялата кожа на жената. Младши видя как тя поглежда към ножовете върху плота и като видя, че се опитва да стане, с все сила заби коляно в лицето й. Чу се приглушено хрущене, все едно някой в съседната стая изпусна голям порцеланов съд — например чиния за сервиране.

„Ей-това заслужаваше Дейл Барбара!“ — помисли си, отстъпи назад и притисна длани към пулсиращите си слепоочия. Сълзи рукнаха от очите му. Почти беше отхапал езика си — кръвта шуртеше по брадичката му и капеше на пода, но той не я забелязваше. Главоболието му беше станало нетърпимо.

Анджи лежеше по корем сред магнитчетата, разпръснати на пода. На най-голямото пишеше: „Каквото хапваш днес, утре ти се лепва на задника.“ Младши мислеше, че курвата е припаднала, обаче изведнъж тя се разтресе. Пръстите й затрепериха, като че ли се подготвяше да изсвири на пиано сложна мелодия. („Пачаврата може да свири само на дудук“ — помисли си той.) После краката й се загърчиха, ръцете й — също. Изглеждаше, сякаш се опитва да отплува по-далеч от него. Беше получила епилептичен припадък.

— Престани! — изкрещя той, а когато тя се подмокри, извика още по-вбесено: — Престани, курво!

Коленичи и се разкрачи над главата й, която подскачаше като тапа. Челото й няколко пъти се удари в плочките на пода, все едно беше мохамеданка, която прави метани пред Аллах.

— Стига! Стига, мамка ти!

Тя заръмжа. Звукът беше изненадващо силен. „Майчице, ами ако някой я чуе? — пробягна в съзнанието му. — Ако ме гепят на калъп?“ Нямаше да е като да обясни на баща си защо е напуснал школото (нещо, което засега не беше събрал смелост да стори). Този път щеше да е още по-гадно, отколкото баща му да му отреже седемдесет процента от месечната издръжка заради побоя над тъпия готвач — побой, предизвикан от тъпата пачавра. Този път Големия Джим Рени нямаше как да забаламоса началника Пъркинс и местните шибаняци. Като нищо можеха да го вкарат в…

Изведнъж в съзнанието му изникнаха застрашителните зелени стени на затвора „Шоушенк“. Не можеше да се остави да го заключат, та нали целият живот беше пред него. Дори да я накараше да млъкне, пак щяха да го вкарат зад решетките. Защото рано или късно тя щеше да пропее. А лицето й, което изглеждаше много по-зле от физиономията на Барби след побоя, щеше да говори по-красноречиво от всякакви думи.

Освен ако не й затвореше устата завинаги.

Хвана я за косата и заблъска главата й в плочите на пода. Надяваше се пачаврата да изпадне в безсъзнание и той да довърши… все едно какво… обаче гърчовете й се усилиха. Краката й се заудряха във вратата на хладилника и останалите магнитчета се посипаха на пода. Той пусна косата й и я хвана за гърлото.

— Съжалявам, Анджи — промърмори. — Не исках да стане така. — Обаче изобщо не съжаляваше. Беше изплашен, обезумял от болка и сигурен, че тя ще продължи да се съпротивлява сред убийствено светлата кухня. Пръстите му вече започваха да се уморяват. Кой да знае, че е толкова трудно да удушиш някого?

Далеч на юг нещо избумтя, сякаш някой стреля с мощна пушка. Младши дори не се сепна, само стисна още по-силно мръсницата и най-сетне тя престана да се съпротивлява. Наблизо — в къщата, на същия етаж — се разнесе звън. Той вдигна глава, очите му щяха да изскочат от орбитите, защото си помисли, че някой звъни на вратата. Съседите бяха чули виковете и тропота и бяха повикали ченгетата. Главата му щеше да се пръсне от болка, май си беше наранил пръстите… но залудо. Представи си ужасяваща гледка — въвеждат го в съдебната зала, покрит с куртката на някакъв полицай.

После му проблесна. Същият звук издаваше компютърът му, когато токът угаснеше и машината превключваше на резервно захранване.

Дзън… Дзън… Дзън…

„Румсървис, пратете ми румсървис“ — помисли си гой и продължи да стиска гърлото на Анджи. Пачаврата вече не помръдваше, но той продължи да я души, като извърна глава, опитвайки се да се спаси от вонята на изпражненията й. Типично за нея да му остави такъв прощален подарък! Типично за всички като нея. Жени! Дойни крави! Космати мравуняци! А се твърдеше, че проблемът е в мъжете!

6.

Стоеше разкрачен над окървавения й труп, изцапан с изпражнения, и се чудеше какво да предприеме. В далечината отново се разнесе бумтене. Не беше пушечен изстрел — бе прекалено силно. Експлозия! Може би шикозното самолетче на Чък Томпсън все пак се беше разбило. Нищо чудно; в ден, когато се наканваш да вдигнеш скандал на една мръсница и да й отвъртиш няколко шамара (нищо повече), а накрая я убиваш, всичко беше възможно.

Зави полицейска сирена; Младши беше сигурен, че куките идват да го приберат. Някой беше надзърнал през прозореца и го беше видял да души пачаврата. Той се изтръгна от вцепенението. Тръгна по коридора към външната врата, стигна до хавлиената кърпа, която беше паднала от главата на Анджи след първата плесница, и спря. Щяха да влязат точно оттук… ами да, логично. Ще спрат патрулната отвън, скапаните въртящи се лампи на покрива ще пронижат горкия му мозък…

Обърна се и хукна обратно към кухнята. Не можа да се въздържи и погледна трупа на Анджи, преди да го прескочи. В първи клас двамата с Франк често й дърпаха плитките, а тя им се изплезваше и се правеше на кривогледа. Сега очите й бяха изскочили от орбитите, устата й беше пълна с кръв.

„Аз ли го направих? Наистина ли я удуших?“

Да. Наистина. И дори беглият поглед, който й хвърли, му подсказа причината. Гнусните й зъби! Проклетите й конски зъби!

Втора сирена зави в унисон с първата, обади се и трета. Само че се отдалечаваха. Слава богу, отдалечаваха се. Колите се движеха на юг по посока на бумтенето.

Въпреки това Младши не започна да се помайва. Прокрадна се през задния двор на семейство Маккейн, без да му хрумне, че ако някой го наблюдава (само че никой не го гледаше), веднага ще го заподозре. Отвъд лехата с домати на Ла донна се издигаше висока дъсчена ограда с вратичка. Имаше катинар, но беше отворен. Младши често беше играл тук като дете, обаче никога не беше виждал вратичката заключена.

Побутна я и тя се отвори. От другата страна растяха гъсти шубраци, а сред тях се виеше пътеката към бълбукащата река Престил. Веднъж, когато беше на тринайсет, беше видял Франк и Анджи да се целуват и да се натискат на същата тази пътека и тогава беше осъзнал, че скоро ще настъпи краят на детството.

Наведе се и повърна в реката. Слънчевите зайчета върху водата бяха зли, кръвожадни. След малко погледът му се избистри дотолкова, че да види Моста на мира вдясно от себе си. Малките риболовци си бяха отишли, но по шосето надолу по хълма фучаха две полицейски коли.

Градската сирена нададе отчаян вой, предупреждаващ за бедствие. Генераторът в общината се беше включил, както би следвало при спиране на тока. Младши изпъшка и притисна длани до ушите си.

Мостът на мира всъщност беше покрита дъсчена пътека, която с течение на времето се беше превърнала в паянтова руина. Отначало го бяха нарекли Пасаж на Алвин Честър, но през 1969 го прекръстиха на Мост на мира, след като някакви хлапета (по онова време в града се носеха слухове кои са „художниците“) нарисуваха на перилото голям син символ на мира. Още си беше там, само дето беше избледнял като призрак. От десет години Мостът на мира беше обречен на разрушаване. От двете страни беше опасан с жълта полицейска лента с надпис „НЕ ПРЕМИНАВАЙ“, но, разбира се, мнозина пренебрегваха забраната. Два-три пъти седмично хората на началника Пъркинс го осветяваха с фенерчета нощем, но винаги само от единия край. Нямаха намерение да арестуват влюбените двойки, които се наливаха с алкохол и се натискаха, искаха само да ги сплашат. Всяка година на събранието на общинския съвет някой предлагаше мостът да бъде разрушен, друг имаше идеята съоръжението да бъде ремонтирано и в крайна сметка двете предложения биваха отхвърлени. Изглежда, градът имаше свое тайно желание и то бе да оставят на мира Моста на мира.

Днес Рени младши бе доволен от провала на ентусиастите.

Затътри се по брега на реката, докато се озова под моста (полицейските сирени вече заглъхваха, но воят им беше все така пронизителен) и се изкатери на Страут Лейн. Огледа се и заобиколи табелата с надпис „ЗАДЪНЕНА УЛИЦА, МОСТЪТ Е ЗАТВОРЕН.“ Провря се под жълтата лента и се шмугна в сенките. Лъчите на слънцето проникваха през дупките на покрива и осяваха с петачета от светлина прогнилите дъски на моста, но след блясъка в пъклената кухня тук цареше блажен полумрак. Гълъби, накацали по гредите на покрива, ласкаво си гукаха. Навсякъде бяха разхвърлени кутийки от бира и бутилки от бренди с аромат на кафе.

„Няма да ми се размине! Не помня дали пачаврата ме одра, не знам дали парченца от кожата ми не са останали под ноктите й, обаче кръвта ще ме издаде. И пръстовите отпечатъци. Имам само два варианта — да избягам или да се предам.“

Грешка — имаше и трети — да се самоубие.

Искаше да се върне у дома. Да спусне всички завеси в стаята си и да я превърне в пещера. Да глътне още едно хапче, да си легне и да се опита да поспи. После щеше да му мисли на трезва глава. Ами ако дойдеха да го приберат, докато е заспал? Какво пък толкова — щяха да му спестят необходимостта да избира между врата номер едно, две и три.

Прекоси градската мера. Някакъв старец, който му се стори познат, го хвана за рамото и попита „Какво става, Младши“, той само поклати глава, перна ръката на дядката и продължи да върви. Зад него градската сирена виеше ли, виеше, сякаш настъпваше краят на света.

Магистрали, шосета и пътеки

1.

В Честърс Мил излизаше седмичен вестник, наречен „Демократ“. Названието беше подвеждащо, понеже енергичната Джулия Шамуей, която беше и собственичка, и редакторка, беше републиканка до мозъка на костите си. Главата на вестника изглеждаше така:

ЧЕСТЪРС МИЛ ДЕМОКРАТ

Осн. 1890,

за да служи на „Градчето, което прилича на ботуш“!

Обаче и мотото беше подвеждащо. Честърс Мил не приличаше на ботуш, а на юношески спортен чорап, и то толкова мръсен, че да стои изправен. Макар да се намираше близо до много по-големия и процъфтяващ Касъл Рок (петата на чорапа), Мил беше заобиколен от четири града, разположени на по-голяма площ, но с по-малко население: Мотън на юг и югоизток, Харло на изток и североизток, ТР-90 на север и Таркърс Мил на запад. Някои наричаха Честър и Таркър Близнаците Милс; по времето, когато текстилните фабрики в двата града работеха с пълна пара, Близнаците бяха превърнали река Престил в замърсена бара, която почти ежедневно променяше цвета си на различните места по течението. По онова време човек можеше да потегли с лодка от Таркър по зелена вода, която ставаше яркожълта при навлизането в Мотън. Освен това ако лодката беше дървена, боята под ватерлинията щеше да е свалена.

Само че последната от тези доходни фабрики и чудесни замърсители на околната среда беше затворена през 1979. Реката престана да се обагря в странни цветове и рибите се завърнаха, макар да беше спорно дали стават за консумация. („Демократ“ гласува „Да“.)

Броят на населението в града се променяше според сезона. Между Деня на загиналите, честван в края на май, и Деня на труда в началото на септември жителите наброяваха почти петнайсет хиляди. През останалото време бяха малко над или малко под две хиляди в зависимост от броя на новородените и починалите в болница „Катрин Ръсел“, която минаваше за най-добрата северно от Луистън.

Ако попитате летните пришълци колко пътища има за и от Честърс Мил, повечето щяха да отвърнат, че са два: шосе 117 за Норвегия-Южен Париж и шосе 119, минаващо през центъра на Касъл Рок по посока Луистън.

Онези, които живееха тук десет или повече години, щяха да назоват най-малко още осем (всички двулентови и асфалтирани) — от Блек Ридж и Дийп Кът Роуд, водещи към Харло, до Прити Вали Роуд (названието, означаващо „живописен път през долината“, много му пасваше, понеже наистина беше живописен), който на север стигаше до ТР-90.

Кореняците пък, ако имаха време да поразсъждават (може би в задната стаичка на смесения магазин на Брауни, където още имаше печка на дърва), щяха да изброят още дузина с названия, вариращи от митологични (Год Грийк, тоест гръцки бог) до цинични (Битч Роуд — шибаният път, отбелязан на местните топографски карти само с номер).

В деня, който след време започнаха да наричат Ден на купола, най-старият жител на Честърс Мил беше Клейтън Браси. Като най-възрастен и в целия окръг Касъл беше притежател на Бастуна на „Бостън Поуст“. За жалост старецът вече не помнеше какво е Бастун на „Бостън Поуст“, нито кой е той самият. Понякога вземаше праправнучката си Нел за съпругата си, предала богу дух преди четири десетилетия, а от три години насам „Демократ“ престана да публикува редовното „интервю с най-възрастния жител на града“. (Последния път на въпроса каква е тайната на дълголетието му Клейтън беше отговорил: „Къде ми е гнусната вечеря?“) Старческото слабоумие започна да го мъчи малко след стотната му годишнина; сега, на този двайсет и първи октомври, той вече беше навършил сто и пет. Казваха, че навремето е бил умел дърводелец, специалист по изработване на скринове, парапети и ламперии. Напоследък обаче уменията му бяха сведени само до това да си изяде желето, без да си го вкара в носа, и чат-пат да се докопа до тоалетната, за да пусне в чинията по няколко окървавени бъбречни камъка.

Само че когато още беше в разцвета на силите си — някъде около осемдесет и петата си годишнина — той можеше да назове всички шосета за и от Честърс Мил, общо трийсет и четири на брой. Повечето бяха черни пътища, много отдавна забравени и почти всички се виеха през гората, собственост на фабриките „Даймънд Матч“, „Континентал Пейпър“ и „Американ Тимбър“, съответно за производство на кибрит, хартия и дървен строителен материал.

И малко преди пладне в Деня на купола всеки внезапно беше затворен.

2.

На повечето пътища не се случи нищо така зрелищно като експлозията на сенеката и последвалата катастрофа с камиона за превоз на дървени трупи, но се случиха големи беди. Което си беше съвсем в реда на нещата. Ако невидима каменна стена ненадейно опаше цял град, бедите са в кърпа вързани.

В мига, в който мармотът беше разполовен, същото се случи и с плашилото в бостана на Еди Чалмърс недалеч от Прити Вали Роуд. Плашилото се намираше точно на границата между Мил и ТР-90. Заради местонахождението му Еди го наричаше Плашилото Без Родина или за по-кратко — господин ПБР. Половината от господин ПБР падна на територията на Мил, другата се сгромоляса в ТР.

След секунди ято врани, мераклии за тиквите на Еди (на гаргите изобщо не им пукаше за господин ПБР), се блъснаха в нещо, което досега го нямаше. Повечето си разбиха главите и изпопадаха като черни парцали на Прити Вали Роуд и полетата от двете му страни. Птиците от двете страни на Купола се удряха в невидимата преграда и загиваха; след време труповете им щяха да бележат мястото на новата бариера.

Боб Ру беше изравял картофи на нивата си край Грийк Год Роуд. На обяд яхна стария си трактор „Диъри“ и го подкара към къщи, слушайки музика по чисто новия си айпод, подарък от жена му по случай рождения му ден, който щеше да е последният в живота му. Къщата му се намираше само на около километър от нивата, но за негова зла участ картофеното поле се падаше в Мотън, а къщата — в Честърс Мил. Той се блъсна в преградата със скорост трийсет километра в час, докато слушаше песента на Джеймс Блънт „Колко си красива“. Не държеше здраво кормилото, понеже виждаше чак до къщата си и на пътя нямаше ни човек, ни превозно средство. Затова когато тракторът внезапно спря (при което лопатата за вадене на картофи, прикрепена към задницата му, се повдигна и се тресна обратно), Боб излетя от седалката и се удари в Купола. Айподът се пръсна в предния джоб на работния му гащеризон, но Боб така и не разбра какво се е случило, защото вратът му се прекърши при удара с невидимата бариера, той се строполи на земята и след няколко секунди предаде богу дух, проснат до колелото на трактора, чийто двигател продължаваше да работи на празни обороти. Искаш ли машина яка ти, трактор „Диъри“ купи.[1]

[1] Закачка на автора с мотото на фирма „Диъри“. — Б.пр. ↑

3.

Въпреки названието си Мотън Роуд всъщност не минаваше през Мотън, а кривваше в територията на Честърс Мил. Тук, в района, наричан някъде от седемдесет и мета Ийстчестър, се издигаха нови къщи. Собствениците им, предимно на възраст между трийсет и четирийсет и пет години, пътуваха до Луистън-Обърн, където заемаха високоплатени чиновнически длъжности. Парадоксът беше, че повечето къщи се намираха в Мил, но задните им дворове се падаха в Мотън. Като например домът на Джак и Майра Евънс на Мотън Роуд №379. Майра беше засадила в задния двор зеленчуци и въпреки че реколтата вече беше прибрана, на земята още лежаха няколко големи тикви. Тя тъкмо посягаше към едната, когато Куполът се спусна, и макар че беше коленичила в Честърс Мил, ръката й се пресягаше към тиква, намираща се в очертанията на Мотън.

Майра не изпищя, защото не я заболя — поне в първия миг. Ръката й беше отрязана като с гилотина.

Джак Евънс беше в кухнята и разбиваше яйца за омлет по италиански с шунка, сирене и зеленчуци. „Елсиди Саундсистъм“ свиреха „Североамериканска измет“ и Джак им припяваше, но по едно време чу как някой го вика. Отначало не позна гласа на съпругата си, с която бяха женени от четиринайсет години — звучеше като детско гласче. Обърна се и видя, че Майра е влязла в кухнята и се държи за корема. Изкаляла беше пода, което беше нетипично за нея. Обикновено си сваляше обувките на площадката отвън. С лявата си ръка, защитена с градинарска ръкавица, крепеше другата си ръка, между калните й пръсти се стичаше нещо червено. Хрумна му, че е сок от боровинки, но само след миг разбра, че е кръв. Изпусна купата с яйцата и тя се разби на пода.

Майра отново го повика със същия треперлив детски гласец.

— Какво? Майра, какво стана?

— Пострадах. — Майра посочи дясната си ръка. Само дето нямаше ни ръкавица, ни ръка, само окървавено чуканче. Тя немощно се усмихна и измънка: — Олеле!

Забели очи. Джинсите на чатала й потъмняха от урината. Краката й се подкосиха и тя се строполи на пода. Кръвта, бликаща от китката й (ръката й беше отсечена като по учебник по хирургия), се смеси с яйчената смес, излята на пода.

Джак коленичи до нея, в коляното му се заби остро парче от порцелановата купа. Той не му обърна внимание, въпреки че до края на живота си щеше да накуцва с този крак. Хвана ръката на жена си и я стисна с все сила. Ужасното кръвотечение от китката понамаля, но не секна. Той измъкна колана си от гайките и го използва като турникет. Само дето не можа да пристегне колана — дупките не достигаха.

— Боже! — каза на празната кухня. — Боже!

Забеляза, че е станало по-тъмно. Токът беше спрял. Компютърът излъчваше сигнал за помощ. „Елсиди Саундсистъм“ още пееха, понеже уредбата, поставена на кухненския плот, работеше на батерии. Не че на Джак му пукаше — беше изгубил желанието си да слуша техномузика.

Толкова много кръв! Толкова много.

Вече не го интересуваше какво е отсякло ръката на Майра. Имаше по-спешни въпроси. Например как да стигне до телефона. Не можеше да пусне колана, понеже жена му пак щеше да закърви, което можеше да се окаже фатално. Нямаше друг начин, освен да я влачи със себе си. Опита се да я хване за блузата, но само измъкна дрехата от панталона, после яката започна да задушава Майра — пролича си по задавеното й дишане. Той усука дланта си около дългата й кестенява коса и я задърпа, както навярно са постъпвали с жените си пещерните мъже.

Телефонът беше клетъчен и работеше. Джак набра 911 и номерът беше зает.

— Няма начин! — изкрещя той на празната кухня, потънала в мрак заради спирането на тока (въпреки че по стереото групата продължаваше да пее). — Няма начин 911 да е зает!

Натисна бутона за повторно избиране.

Заето.

Седеше, подпрял гръб на кухненския шкаф, стягаше турникета, доколкото можеше, взираше се в кръвта и яйчената смес на пода, периодично натискаше бутона за повторно избиране и неизменно чуваше същото идиотско ти-ти-ти. Недалеч нещо се взриви, само че звукът почти беше заглушен от музиката, надута до дупка (затова той не чу как експлодира сенеката). Искаше да намали музиката, само че за да достигне уредбата, трябваше да повдигне Майра. Или да пусне колана за секунда-две. Не му се искаше нито едното, нито другото. Затова не помръдна. Парчето „Североамериканска измет“ беше последвано от „Някой готин“, после от „Всичките ми приятели“ и от още няколко песни, накрая дискът с название „Сребърен звук“ свърши. Едва след като настъпи тишина, нарушавана само от воя на сирени в далечината и настойчивото писукане на компютъра, Джак осъзна, че жена му вече не диша.

„Ама как така? — помисли си. — Нали щях да правя омлет? Много специален, от онези, дето няма да те посрами, ако поканиш на обяд Марта Стюарт.“

Все така облегнат на шкафа, все така стискащ колана, без да забелязва, че в панталона му се просмуква кръв от нараненото му коляно, Джак Евънс притисна до гърдите си главата на съпругата си и заплака.

4.

Недалеч, на изоставен горски път, за който дори старият Клей беше забравил, една сърна скубеше младите филизи край блатото Престил. Както беше протегнала врат, главата й се озова в очертанията на Мотън и при падането си Куполът я отсече като опитен хирург.

5.

С вас обходихме границите на Честърс Мил, очертаващи нещо като чорап, и се върнахме на шосе 119. Благодарение на магията на повествованието не бе изминал и миг, откакто шейсетинагодишният мъж в тойотата удари главата си в нещо невидимо, но много твърдо, и си счупи носа.

Той сяда и смаяно се кокори в Дейл Барбара. Една чайка, вероятно потеглила по ежедневния си маршрут между сметището в Мотън, предлагащо изобилие от вкуснотии, и не толкова богатата трапеза на територията на Честърс Мил, тупва като камък близо до бейзболната шапка с логото на „Тюлените“, изхвърчала от главата на шейсетинагодишния мъж. Той взема капелата, изтупва я от праха и пак я нахлупва.

Двамата се заглеждат в посоката, откъдето се е появила птицата, и виждат поредната чуденка през този ден, който ще бъка от подобни необясними явления.

6.

Първото, което хрумна на Барби, беше, че вижда послеобраза от взривения самолет — също както виждаш движеща се синя точка, ако те заслепят със светкавицата на фотоапарат. Само че това не беше точка, камо ли синя, и вместо да се премести, когато той погледна в друга посока — в случая към новия си познайник — петното във въздуха си остана неподвижно. Тюлена зяпаше нагоре и си търкаше очите. Май беше забравил счупения си нос, подутите си устни и кървящото си чело. Криво-ляво се изправи и така протегна шия, че за малко не падна.

— Туй пък какво е? — смотолеви. — Какво е туй чудо, господине? — Голямо черно петно, което хората с въображение биха оприличили на пламък от свещ, загрозяваше синьото небе. — Да не е… облак? — Тонът му подсказваше, че изобщо не смята така.

Барби промърмори:

— Мисля, че… — Поколеба се, защото не му се искаше да го изрече. — Мисля, че е мястото, на което падна самолетът.

— Какъв самолет, бе? — попита оня, но преди Барби да отговори, голям кос полетя като камък от небето. Не се удари в нещо — в нещо видимо, но тупна недалеч от чайката.

Тюлена ахна:

— Туй видя ли го?

Барби кимна и посочи копата горящо сено. Още две копи вдясно от шосето горяха и колоните от черен дим се наслагваха върху пушека, издигащ се от останките на сенеката, обаче огънят не се разпространяваше, защото сеното още беше влажно от дъжда, паднал предишния ден. За щастие иначе пожари щяха да пламнат във всички посоки.

— А това видя ли го? — промърмори Барби.

— Ега ти — дълбокомислено отбеляза оня. Огънят беше прогорил голямо парче земя и се движеше напред, докато почти стигна до мястото, на което стърчаха двамата мъже, после се разпростря на запад до банкета на магистралата и на изток, навлизайки в някакво пасище. Обаче вместо ту да се разгарят, ту да затихват, пламъците се движеха под прав ъгъл.

Още една чайка прелетя в небето, само че тази се беше устремила към Мотън, а не към Честърс Мил.

— Наблюдавай туй птиче — обади се Тюлена. — Виж как ще му фръкне главата.

— Може да му се размине. — Барби погледна нагоре и засенчи с длан очите си. — Нищо чудно онова — каквото и да е — да ги спира само ако идват от юг.

— Надали. Кат гледам к’во стана с аероплана… — Тюлена говореше бавно като някой, силно озадачен от случващото се.

Чайката се блъсна в бариерата и падна върху най-голямата отломка от горящия самолет.

— Спира ги и в двете посоки. — Кимна човекът с бейзболната шапка, сякаш беше получил потвърждение на теорията си. — Туй ще е нещо като енергичното поле в „Стар Трек“.

— Енергийно — поправи го Барби.

— А?

— Мамка му! — Барби се взираше в нещо зад Тюлена.

— А? — повтори онзи и се обърна. — Да му е…

По шосето се задаваше камион с дървени трупи. Товарът надвишаваше разрешения лимит. Скоростта на камиона също беше много над лимита. Барби се опита да изчисли спирачния път на чудовищната машина, но не стигна до разумно предположение.

Тюлена хукна към тойотата си, която беше зарязал напреки на бялата осова линия. Шофьорът на камиона — може би друсан, може би безразсъден младеж, мислещ се за безсмъртен — го видя и натисна клаксона. Обаче не намали.

— Тоя е луд! — кресна Тюлена и скочи зад волана. Включи двигателя и даде на задна, без да затвори вратата. Джипът тупна в канавката и предницата се вирна. Тюлена изскочи навън. Препъна се, подпря се на коляно и хукна да бяга.

Барби се сети за самолета, за птиците и за онова шантаво черно петно в небето, навярно бележещо мястото, където се беше взривил самолетът, и също хукна да бяга към пасището; докато спринтираше през ниските, не особено настойчиви пламъци, изпод стъпалата му изригваха фонтанчета от черна пепел. Видя маратонка, прекалено голяма да е на жена, от която стърчеше крак.

„Мили Боже! — помисли си. А после: — Стига съм търчал като ненормален!“

— НАМАЛИ, БЕ, ПЕДЕРАСТ! — кресна Тюлена, само че гласът му беше изтънял от страха, пък и беше прекалено късно за предупреждения. Барби се озърна (не можа да се въздържи) и реши, че в последния момент шофьорът се е опитал да удари спирачки. Може би беше видял останките от самолета. Във всеки случай опитът се оказа неуспешен. Камионът, натоварен с двайсет тона дървен материал, се удари в Купола откъм Мотън със скорост над сто километра в час. Кабината се разпадна и машината спря. Претоварената платформа продължи напред, подчинявайки се на законите на физиката. От резервоарите за бензин, премазани от дървените трупи, заизскачаха искри, после те експлодираха. Самите трупи полетяха напред и нагоре, удариха се в невидимата бариера, отскочиха и се разпиляха във всички посоки. Към небето изригнаха пламъци и гъст черен дим. Разнесе се ужасяващ тътен, който прегази деня като грамаден скален блок. Дървените трупи западаха обратно откъм Мотън и осеяха шосето и нивите наоколо като гигантски пръчки за игра на микадо. Един се стовари върху джипа и го сплеска, предното стъкло се разби на хиляди парченца и те се посипаха върху капака като ситни диаманти. Друг падна пред самия Тюлен.

Барби престана да тича и се облещи.

Тюлена се изправи на крака, залитна и се просна на земята, вкопчи се в талпата, която едва не го беше убила, и отново се изправи. Олюляваше се и се блещеше. Барби тръгна към него и след дванайсет стъпки се блъсна в нещо — усещането беше като за тухлена стена. Залитна назад и почувства как от носа му се стича нещо топло и се разлива върху устните му. Избърса ги с длан, невярващо се втренчи в шепата си, пълна с кръв, и машинално се изтри от ризата.

Колите вече идваха и от двете посоки — Мотън и Честърс Мил. Трима бягащи човека, още съвсем умалени, прекосяваха пасището, идвайки от фермата от другата страна. Неколцина шофьори надуваха клаксоните, все едно така щяха да се разрешат всички проблеми. Първата, идваща от Мотън, спря на банкета далеч от горящия пикап. Две жени излязоха, с длани засенчиха очите си и се зазяпаха в стълба от огън и дим.

7.

— Да го ебеш! — задъхано прошепна Тюлена. Тръгна към Барби през ливадата, само че благоразумно кривна встрани от горящата клада. „Може оня тип с камиона да беше друсан и да караше като луд, ама поне погребението му е като на викинг“ — каза си.

— Видя ли къде падна онова ти дърво! — просъска Тюлена. — За малко да ме утрепе! Да ме смачка като дървеница!

— Имаш ли мобилен? — Дейл викаше, за да заглуши пращенето на пламъците, изригващи от камиона с дървесината.

— В джипа ми е. Ако искаш, ще се пробвам да го взема.

— Не, почакай. — Внезапно Барби изпита облекчение, защото реши, че случващото се може да е сън — от ония безумни кошмари, където да караш велосипед под водата или да разказваш за сексуалния си живот на език, който никога не си учил, изглежда съвсем нормално.

Първият, който пристигна от тази страна на бариерата, беше някакъв шишко със стар пикап на „Дженерал Мотърс“. Дейл се сети, че го познава от „Дивата роза“ — Ърни Калвърт, бивш управител на „Фуд Сити“, сега пенсионер. Ърни смаяно се кокореше срещу горящия камион, обаче стискаше мобилния си телефон и бръщолевеше в микрофона. Ревът на огъня почти заглушаваше гласа му, но Барби чу фразата „Голямо мазало стана“ и реши, че Калвърт се е обадил на полицията. Или на пожарната. Дано да се беше свързал с пожарната в Касъл Рок. В Честърс Мил имаше две противопожарни коли, обаче ако стигнеха дотук, най-много щяха да полеят с вода тревата, която и сама щеше да си угасне. Горящият лесовоз беше наблизо, само че огнеборците едва ли щяха да стигнат до него.

„Сънувам — помисли си. — Ако си го повтарям, ще действам адекватно.“

До двете жени от Мотън се бяха присламчили половин дузина мъже, които също засенчваха с длани очите си. Сега и на двата банкета бяха паркирани коли. Повечето шофьори слизаха и отиваха при другите хора. Същото се случваше и откъм страната на Барби. Сякаш от двете страни на преградата бяха открити два конкуриращи се улични пазара, претъпкани с интересни и евтини стоки.

Тримата от къщата вече наближаваха — фермер и двамата му синове тийнейджъри. Момчетата тичаха с лекота, бащата пуфтеше и се беше зачервил като домат.

— Мамицата му! — възкликна по-голямото момче и родителят му отвъртя здрава плесница. Юношата не реагира. Очите му сякаш щяха да изскочат от орбитите. По-малкото момче посегна за ръката на брат си и заплака, когато онзи я хвана.

— Какво… е станало… тука, бе? — Фермерът се облещи срещу Барби и произнесе фразата на пресекулки, докато си поемаше дъх.

Барби не му обърна внимание. Бавно тръгна към Тюлена и вдигна дясната си ръка, за да го спре. Без да продума, онзи направи същия жест. Докато вървеше към мястото, на което знаеше, че е бариерата (то бе ясно обозначено от изгорялата земя), Дейл забави крачка. Вече си беше ударил главата и не искаше да му се случи отново.

Ненадейно го побиха тръпки — от глезените чак до тила, където косъмчетата се размърдаха и се опитаха да се изправят. Топките му завибрираха като камертони и за миг той усети в устата си гаден металически вкус.

Тюлена, който бавно крачеше към него, съвсем се облещи:

— Абе, усети ли го туй?

— Да. Обаче вече го няма. А ти?

— Няма го — кимна онзи.

Протегнатите им ръце не се докоснаха и на Барби отново му дойде наум асоциацията със стъклото: притискаш дланта си до дланта на приятел, който стои отвън, и пръстите ви хем са долепени, хем не се допират.

Отдръпна ръката си. Същата ръка, с която си беше избърсал окървавения нос. Видя във въздуха червени дири от собствените си пръсти. Пред очите му кръвта образува капки. Тъкмо както би станало върху стъкло.

— Майчице мила, какво става? — прошепна Тюлена.

Барби не знаеше. Преди да продума, Ърни Калвърт го потупа по гърба:

— Викнах ченгетата. Идват насам, обаче никой не ми вдигна в пожарната. Съобщението на секретаря е да звъня в Касъл Рок.

— Ами обади се — каза Барби. Друга птица полетя към земята на около пет метра от него, тупна в пасището на фермера и изчезна. В този момент му хрумна друга идея, вероятно загнездена в съзнанието му от времето, когато беше воювал на другия край на света. — Обаче първо се свържи с въздушната национална охрана в Бангор.

Ърни го зяпна:

— Гвардията ли?

— Само те могат да забранят полетите над Честърс Мил. И май трябва да го направят час по-скоро.

Купища умрели птици

1.

Началникът на полицията в Честърс Мил не чу нито едната, нито другата експлозия, макар че беше на моравата пред къщата си на Морин Стрийт и събираше с гребло опадалите сухи листа. Портативното радио, което беше сложил на капака на хондата на жена си, беше настроено на радио WCIK (идентификационният код означаваше „бог е цар“[1], затова местните младежи наричаха станцията „Радиото на Исус“).

Освен това слухът на полицейския началник не беше като едно време. Че кой на шейсет и седем има остър слух?

Той обаче чу първата сирена, чийто вой проряза деня; слухът му беше настроен за този звук, както майчиното ухо — към плача на децата. Хауард Пъркинс дори знаеше чия е колата и кой шофира. Само пожарни номер три и четири още бяха със старомодните сирени, но Джони Трент беше закарал номер три в Касъл Рок за тъпото учение. Наричаха го „контролиран пожар“, въпреки че в действителност въпросното учение се свеждаше до това зрели мъже да си играят игрички. Следователно колата беше номер четири, марка „Додж“, и я караше Хенри Морисън.

Хауард се облегна на греблото, наклони глава и наостри уши. Воят на сирената постепенно заглъхна и той пак се захвана със сухите листа. Бренда излезе на малката веранда. Почти всички в Мил наричаха шефа на полицията Дюк[2] — прозвище, останало от ученическите му години, когато не пропускаше филм с Джон Уейн в местното кино „Стар“, но след като се ожениха, Бренда му измисли друг прякор. Който той не харесваше.

— Хауи, токът изгасна. И се чуха гърмежи.

Хауи. Хауи, та Хауи! Като гологлавия тъп комик Хауи Мандъл по телевизията! Той се опита да се примири като истински християнин — да му се не види, наистина се примири, само че понякога се питаше дали прякорът донякъде не носеше вина за джаджата в гърдите, която му бяха сложили лекарите.

— А?

Тя забели очи, измарширува до радиото върху капака на колата и го изключи, прекъсвайки по средата „Приятел наш Исусе“ в изпълнение на хора на Норман Лубоф.

— Колко пъти съм ти казвала да не слагаш тази пущина върху колата ми? Ще я издраскаш и ако реша да я продам, цената автоматично ще падне.

— Прощавай, Брен. Какво каза?

— Токът изгасна! И нещо избумтя. Може би натам отива Джони Трент.

— Хенри е — поправи я той. — Джони е в Касъл Рок.

— Който ще да е…

Зави друга сирена, само че от новия модел, който Дюк Пъркинс мислено наричаше „птичка-чуруличка“. Това ще да беше Джаки Уетингтън с номер две. Нямаше кой друг да е. Излязла беше с колата, докато Рандолф седеше в управлението, вирнал крака на бюрото си, люлееше се на стола и четеше „Демократ“. Или се беше затворил в клозета. Питър Рандолф беше читаво ченге и в дадени моменти можеше да проявява нечувана твърдост, обаче Дюк не го харесваше. Отчасти понеже явно беше подлога на Джим Рени, но най-вече защото го смяташе за мързелив, а Дюк Пъркинс не понасяше полицаите-лентяи.

Бренда се кокореше срещу него. Цели четирийсет и три години беше омъжена за полицай и знаеше, че два гърмежа, две включени сирени и прекъсване на тока не вещаеха нищо добро. Щеше да се учуди, ако Хауи смогнеше да събере сухите листа от моравата или да слуша по радиото как драгоценните му „Пуми“ от Туин Мил размазват футболистите от Касъл Рок.

— Обади се в участъка — промърмори. — Нещо се взриви. Дано няма жертви.

Той свали от колана си мобилния телефон. Проклетият апарат висеше там като пиявица от зори до мрак, но нямаше спор, че вършеше работа. Дюк не набра номера, само се втренчи в телефона, очаквайки да зазвъни.

В този момент обаче се обади друга птичка-чуруличка: кола номер едно. И Рандолф си беше размърдал задника. Което означаваше, че работата е много дебела. Дюк вече не смяташе, че ще го потърсят по мобилния, и го затъкна обратно в колана, но тъкмо тогава апаратът иззвъня. Обаждаше се Стейси Могин.

— Стейси? — Той знаеше, че няма нужда да крещи в проклетата машинка — Бренда му го беше казала поне сто пъти, обаче той го правеше по навик. — Какво търсиш в участъка в събота, мамка…

— Не съм там, обаждам се от нас. Питър ме помоли да ти предам, че на шосе 119 е станало голямо мазало. Каза, че… — Тя се поколеба. — Че са се сблъскали самолет и камион за превоз на дървесина.

— Не виждам как може да се случи, но…

Самолет. Господи! Преди около пет минути или малко повече, докато той събираше сухите листа и припяваше на Исусовото радио…

— Самолетът на Чък Томпсън ли? Видях един нов-новеничък пайпър да прелита над нас. При това много ниско.

— Не знам, началство, предавам ти каквото ми каза Питър.

Бренда вече преместваше колата си, за да може той да изкара на заден ход тъмнозеления полицейски автомобил. Беше оставила транзистора до купчинката сухи листа.

— Ей, Стейс, и при вас ли угасна токът?

— Да. И телефоните не работят. Обаждам ти се по мобилния. Май работата е дебела, а?

— Дано не си права. Ще отидеш ли в управлението? Бас държа, че там няма никой и е отключено.

— След пет минути съм там. Обади ми се по радиостанцията.

— Дадено.

Докато Бренда вървеше обратно към къщата, градската сирена се включи — ужасяващ вой, от който Дюк Пъркинс винаги изтръпваше. Все пак той не потегли веднага, а прегърна жена си през кръста. Тя никога не забрави жеста му.

— Не обръщай внимание на сирената, Брени. Настроена е да се включва при всяко спиране на тока. Ще спре след три минути. Най-много четири. Забравих как е програмирана.

— Знам, но пак ми е гадно. Помниш ли, че онзи кретен Анди Сандърс я пусна на единайсети септември? Все едно пилоти-камикадзе щяха да ни нападнат всеки миг.

Дюк кимна.

Анди Сандърс наистина беше кретен. Но беше и председател на общинския съвет — кукла с физиономията на веселяка Мортимър Снърд от „Мъпет Шоу“, седнала на скута на Големия Джим Рени.

— Мила, бързам.

— Знам. — Все пак тя го изпрати до колата. — Какво е станало? Знаеш ли нещо повече?

— Стейси каза, че на шосе 119 са се сблъскали камион и самолет.

Бренда плахо се усмихна:

— Шега е, нали?

— Не и ако двигателят на самолета се е повредил и пилотът се е опитвал да се приземи на шосето — отвърна Дюк.

Усмивката на жена му помръкна и тя притисна юмрук между гърдите си — жест, който Дюк познаваше добре. Седна зад волана и макар че патрулната кола беше сравнително нова, седалката вече се беше поиздънила под тежестта му. Дюк Пъркинс беше тежка категория.

— През почивния ти ден! — възкликна тя. — Голяма гадост!

— Ще им се наложи да ме приемат неглиже — заяви гой и се усмихна. Усмивката му беше служебна. Очертаваше се дълъг и тежък ден. — Остави ми един-два сандвича в хладилника, става ли?

— Само един. Започваш да напълняваш. Дори доктор Хаскел го каза, а той не е от хората, дето говорят празни приказки.

— Добре де, един. — Дюк понечи да потегли на заден ход, но спря. Надвеси се през спуснатото стъкло и жена му се досети, че иска да го целуне. Впи устни в неговите, докато сирената продължаваше да раздира хладния есенен въздух, а той я помилва по шията — ласка, от която винаги я побиваха тръпки и за която напоследък мъжът й рядко се сещаше.

Милувката под лъчите на слънцето: тя никога не я забрави.

Извика нещо, докато колата се отдалечаваше по алеята. Дюк чу само няколко думи. Май беше крайно време да отиде на лекар — наистина започваше да оглушава. В краен случай щеше да си сложи слухово апаратче. Въпреки че тогава Рандолф и Големия Джим със сигурност щяха да изритат одъртяващия му задник.

Удари спирачки и пак се надвеси през стъклото:

— Какво да си пазя?

— Пейсмейкъра! — изкрещя тя и се засмя. Още усещаше как дланта му милва шията й, която до скоро, сякаш до вчера, беше гладка като коприна. Е, може би не до вчера, а до завчера, когато бяха слушали Кей Си и „Съншайн Бенд“ вместо Радиото на Исус.

— Дадено! — извика той и отпраши с автомобила.

Бренда повече не го видя жив.

[1] Всяка радиостанция в САЩ има свой идентификационен код. W е за станциите източно от Мисисипи. CIK е съкращение от Christ Is King. — Б.пр. ↑

[2] Дюк е прозвище на Джон Уейн, дадено му от местен пожарникар, тъй като малкият Джон никога не излизал без грамадното си куче Дюк. — Б.пр. ↑

2.

Били и Уанда Дебек не чуха гърмежите, понеже пътуваха по шосе 117 и се караха. Скандалът започна нелепо със забележката на Уанда, че денят е прекрасен, а Били й се озъби, че имал ужасно главоболие и не разбирал защо изобщо ще ходят на съботния битпазар в Оксфорд Хилс, след като щели да видят обичайните боклуци, преравяни по хиляда пъти. Тя отвърна, че нямало да го мъчи главоболие, ако предишната вечер не бил излочил цели дванайсет бири.

Били я попита дали е броила кутийките в контейнера за смет (колкото и да се наквасеше, той пиеше само у дома и винаги хвърляше опаковките в контейнера — гордееше се с това, както и с работата си като електротехник).

Тя се сопна, че, разбира се, ги е броила. Нещо повече…

Докато стигнат до магазина на Пател в Касъл Рок, вече си бяха разменили „любезности“ като „Пиеш прекалено много, Били“ и „Мърмориш прекалено много, Уанда, хубаво ми казваше мама да не се женя за тебе, щото си досадна мръсница“. Този репертоар доста се беше изтъркал през последните двайсет и четири месеца от брака им, започнал преди четири години, но тази сутрин Били внезапно усети, че повече не издържа. Вкара колата в паркинга на магазина, без да даде мигач и да намали скоростта, после отново излезе на магистралата, като не погледна в огледалцето за обратно виждане. Нора Робишо, която караше зад него, натисна клаксона. Елзе Андрюс, най-добрата й приятелка, зацъка с език. Двете жени, които бяха пенсионирани медицински сестри, се спогледаха, но не продумаха. Познаваха се достатъчно отдавна, та да се разбират и без думи.

Междувременно Уанда попита Били какви ги върши. Той й се озъби, че се връща вкъщи да подремне. Тя да отидела сама на скапания пазар. Уанда отбеляза, че едва не е ударил колата с двете възрастни жени (въпросните възрастни жени рязко бяха намалили скоростта, тъй като Нора Робишо смяташе, че ако няма някаква много важна причина, шофирането с над шейсет километра в час е подтиквано от Сатаната). Били отбеляза, че Уанда не само прилича на майка си, ами и говори като нея. Тя го помоли да уточни какво има предвид с тази забележка. Били побърза да я осведоми: и двете с майка й били дебелогъзи плямпала.

Уанда го нарече долен пияндур.

Били й каза, че е грозотия.

Продължиха да се обиждат взаимно и когато излязоха от Касъл Рок, продължавайки към Мотън и невидимата бариера, спуснала се малко след като Уанда подхвана караницата с невинната забележка за прекрасния ден, Били караше с деветдесет километра в час, изстисквайки максимума от двигателя на малкия шевролет на жена си.

— Какъв е този дим? — внезапно попита тя и посочи на североизток към магистрала 119.

— Де да знам — озъби се той. — Да не би тъщата да е пръднала? — Стана му толкова забавно, че се разсмя.

Уанда Дебек осъзна, че чашата на търпението й е преляла. Изведнъж като по магия пред очите й просветна и тя прозря какво трябва да стори. Тъкмо се обръщаше към Били, за да му каже, че иска развод, стигнаха до Мотън и се блъснаха в бариерата. Шевролетчето имаше въздушни възглавници, но тази на Били не се отвори, а възглавницата на Уанда не се изду докрай. Воланът се заби в гърдите на Били и смаза ребрата му; едно се заби в сърцето му и той умря почти мигновено.

Главата на Уанда се удари в таблото, двигателят, който внезапно се измести, счупи единия й крак (левия) и едната й ръка (дясната). Тя не почувства болка. Замъгленото й съзнание регистрира само факта, че клаксонът пищи, шевролетът със смачкана предница се е озовал напреки на шосето и че изведнъж пред очите й се е спуснала червена пелена.

По времето, когато Нора Робишо и Елза Андрюс взеха поредния завой (двете оживено обсъждаха дима, който от няколко минути се издигаше на североизток, и се поздравяваха, задето този следобед са избрали шосето с по-слаб трафик), Уанда Дебек пълзеше по бялата осева линия. Под бликащата кръв лицето й почти не се виждаше. Беше наполовина скалпирана от парче от предното стъкло и голямо парче кожа висеше върху бузата й.

Нора и Елза ужасено се спогледаха.

— Мамка му! — промълви Нора и двете повече не продумаха. Елза изскочи навън веднага щом колата спря и се затича към залитащата жена. Пъргавината й беше забележителна за бабка, наскоро чукнала седемдесетака. Нора слезе, без да изключва двигателя на стария си, но отлично поддържан мерцедес, и отиде при приятелката си. Заедно завлякоха ранената до колата. Сакото на Уанда беше покафеняло от кръвта, дланите й изглеждаха така, сякаш ги беше топнала в червена боя.

— Къее Били? — изфъфли и Нора видя, че повечето зъби на горката жена са избити. Три бяха залепнали за окървавеното й сако. — Къъъе Били? Кааао стааа?

— Били е добре, ти — също — отвърна Нора и въпросително погледна Елза. Приятелката й кимна и забърза към шевролета, който почти не се виждаше заради парата от пробития му радиатор. Още щом погледна през зейналата врата, която се крепеше само на една панта, разбра, че Били изобщо не е добре — ненапразно цели четирийсет години беше работила като медицинска сестра (за последно при Рон Хаскел, ДМ — съкращение на Доктор Ментърджия). Младата скалпирана жена вече беше вдовица.

Елза се върна при мерцедеса и седна на задната седалка до ранената, която беше почти в безсъзнание.

— Мъжът й е мъртъв и тя скоро ще хвърли топа, ако не ни закараш бързо до болница „Кати Ръсел“ — промърмори.

— Дръж се тогава — каза Нора и натисна газта. Ловко заобиколи смазания шевролет и с пълна скорост се блъсна в невидимата бариера. За пръв път от двайсет години беше забравила да си сложи колана, затова изхвърча през предното стъкло, удари се в бариерата и си счупи врата също като Боб Ру. Ранената се плъзна през предните седалки на мерцедеса, също излетя навън, падна по корем и с разкрачени крака върху предния капак. Стъпалата й бяха боси. Мокасините й (купени от последния битпазар, на който беше ходила), се бяха изхлузили при първата катастрофа.

Елза Андрюс се блъсна в облегалката, после политна напред — беше зашеметена, но невредима. Опита се да се измъкне от колата и вратата отначало заяде, обаче тя я блъсна с рамо и се озова навън. Озърна се, невярващо се втренчи в локвите кръв. В размазания шевролет, от който още излизаше дим.

— Какво стана? — прошепна. Не помнеше, че и Уанда беше задала същия въпрос. Постоя сред разпилените окървавени парчета стъкло, после допря длан до челото си, като че ли проверяваше дали има температура. — Какво стана? Нора? Нора, съкровище? Къде си, миличка?

След миг видя приятелката си и запищя от мъка и ужас. Една врана, кацнала на бора отвъд бариерата, изграчи, сякаш й се присмиваше.

Краката на Елза се подкосиха. Тръгна заднишком, докато задникът й се опря на смачканата предница на мерцедеса.

— Нора, съкровище — простена. — Божичко, скъпа! — Нещо я погъделичка по врата. Реши, че може би е косата на раненото момиче. Само че то вече беше мъртвото момиче.

Мъртва беше и горката Нора, с която понякога тайно пийваха по глътка водка или джин, скрити в пералното помещение на „Кати Ръсел“, кискайки се като непослушни момиченца. Изцъклените й очи се взираха в яркото обедно слънце, главата й беше извъртяна, все едно се беше опитала да погледне назад, за да провери дали Елза е добре.

Елза, която беше добре, само малко разпердушинена — когато работеха заедно в спешното отделение, двете наричаха така оцелелите след катастрофа — заплака. Плъзна се надолу, при което палтото й се разкъса от щръкнало парче метал, и седна на асфалта. Още седеше на шосето и още плачеше, когато Барби с новия си приятел Тюлена се натъкнаха на нея.

3.

Оказа се, че името на Тюлена е Пол Гендрън, търговец на коли, който преди две години се беше пенсионирал и беше заживял във фермата на покойните си родители в Мотън. Барби научи тази и още много подробности за Гендрън, след като напуснаха мястото на катастрофата на шосе 119 и докато се натъкнаха на друга — не толкова зрелищна, но въпреки това ужасяваща. На драго сърце щеше да ознаменува запознанството, като се здрависа с Пол, само че подобни любезности щяха да почакат, докато откриеха мястото, където невидимата бариера свършваше.

Ърни Калвърт се беше свързал с Националната гвардия в Бангор, но още преди да каже защо се обажда, го прехвърлиха на изчакване. Междувременно усилващият се вой на сирени обяви пристигането на местните органи на реда.

— Хич не чакайте пожарникарите! — предупреди фермерът, който беше дотичал със синовете си. Казваше се Олдън Динсмор и още не можеше да си поеме дъх. — На учение са в Касъл Рок. Хубаво учение щяха да проведат тука, ама… — Млъкна, защото зърна как по-малкият му син върви към мястото, на което кървавият отпечатък от дланта на Барби сякаш изсъхваше във въздуха. — Рори, махай се от там!

Обаче малчуганът, ококорен от любопитство, се направи, че не го чува. Пресегна се и почука по въздуха вдясно от кървавия отпечатък. Само че преди това Барби видя как настръхнаха косъмчетата на ръцете му, стърчащи от отрязаните ръкави на пуловера. Там имаше нещо, което се задействаше, щом някой се приближеше. Само веднъж в живота си беше изпитал подобно усещане — край голямата електроцентрала в Ейвън, Флорида, където беше завел едно гадже, за да се натискат.

Юмрукът на момчето произведе звук като от почукване с кокалчетата на пръстите по съд от огнеупорно стъкло. Хората, които зяпаха горящите останки от камиона с дървените трупи (някои дори го снимаха с мобилните си телефони), млъкнаха.

— Ега си, батко! — каза някой.

Олдън Динсмор хвана сина си за тениската, издърпа го встрани и го шамароса, както беше сторил преди малко с по-големия му брат.

— Не пипай, бе! — кресна и го разтърси. — Да не си посмял да пипаш нещо, дето не знаеш какво е!

— Тате, прилича на стъклена стена! Тя…

Динсмор пак го разтърси. Още се задъхваше и Барби се изплаши, че човекът е пред инфаркт.

— Да не си посмял! — повтори и блъсна момчето към брат му. — Дръж го здраво тоя тъпанар, Оли!

— Слушам, сър! — Оли самодоволно се ухили.

Барби погледна към Честърс Мил. Още виждаше въртящите се лампи на приближаващата се полицейска кола, но пред нея се движеше голям черен автомобил, напомнящ ковчег — хамърът на Големия Джим Рени. Избледняващите белези и синини на Дейл сякаш запулсираха от ужас.

Разбира се, Големия Джим не беше присъствал на побоя, но синът му беше главният подстрекател, а старият Рени се беше погрижил за отрочето си. Още по-добре, ако това означаваше да се стъжни животът на един непокорен готвач в закусвалня дотолкова, че въпросният готвач да си подвие опашката и да избяга от градчето.

Барби не искаше да е там, когато пристигнеше Големия Джим Рени. Особено придружаван от ченгета. Началникът Пъркинс се беше държал прилично с него, но другият полицай — онзи Рандолф, го гледаше така, сякаш Дейл Барбара беше кучешко лайно върху официална обувка. Барби се обърна към Тюлена:

— Да се поразходим, а? Да видим докъде стига това чудо.

— И да се чупим от тука, преди да дойде оня пръдльо с джипа ли? — Гендрън също беше видял хамъра. — Дадено, мой човек. На изток или на запад?

4.

Тръгнаха на запад към шосе 117 и не откриха края на бариерата, но видяха поразиите, които беше направила при спускането си. Клоните на дърветата бяха отрязани като с бръснач и небето се виждаше там, където преди цареше непрогледен мрак. Дънери бяха разцепени на две. И докъдето поглед стигаше, земята беше осеяна с мъртви птици.

— Бая птича леш — отбеляза Гендрън и си намести шапката. Ръцете му леко трепереха. Беше пребледнял като платно. — Не съм виждал толкоз много.

— Ти как си? — попита Барби.

— Физически ли? Май съм добре. Обаче ми се струва, че съм тотално превъртял. Ами ти?

— Същата работа.

На три километра западно от шосе 119 се натъкнаха на мъртвия Боб Ру, проснат на Год Грийк Роуд край трактора си, чийто двигател още работеше. Барби машинално се затича към мъртвеца и отново се блъсна в бариерата… само че този път се усети навреме, в последния момент забави крачка и не си разкървави носа.

Гендрън коленичи и докосна гротескно извитата шия на фермера.

— Гушнал е букета. Какви са тия парчетии около него? — Той взе най-голямото. — Мяза на ония… как им казваха… джаджи за компютърна музика. Сигурно се е счупила, когато се е блъснал в… — Той посочи пред себе си. — Сещаш се, нали?

Откъм града се чу вой, много по-висок и дрезгав от звука на сирената одеве.

Гендрън вдигна глава:

— Пожарната е. След дъжд качулка, ако питаш мене.

— Идват от Касъл Рок — промърмори Барби.

— Така ли? Явно слухът ти е по-читав от моя. Как ти беше името, готин?

— Дейл Барбара. Приятелите ми викат Барби.

— Е, Барби, какво следва?

— Ами ще продължим нататък. На този вече не можем да помогнем.

— Прав си. Даже не можем да се обадим на някого — мрачно промърмори Гендрън. — Мобилният ми остана в колата. Ти сигурно нямаш.

Навремето Барби имаше мобилен телефон, но го беше оставил в апартамента заедно с бельото, джинсите, ризите и чорапите си. Тръгнал си беше само с дрехите на гърба си, понеже не искаше да вземе каквото и да било от Честърс Мил. Освен няколко приятни спомена, а за тях не му трябваше куфар, нито дори раница.

Беше прекалено сложно, за да го обясни на непознат, затова само поклати глава. На седалката на трактора беше преметнато вехто одеяло. Гендрън изключи двигателя, взе одеялото и покри мъртвеца.

— Дано е слушал някое готино парче, преди да се спомине — подхвърли.

— Дано.

— Да вървим. Искам да стигнем до края на тая пущина. Ще ми се да ти стисна ръката. Може даже да се размекна и да те прегърна.

5.

Малко след като откриха трупа на Ру — сега бяха много близо до катастрофата на шосе 117, макар че не го знаеха — стигнаха до някакво поточе. Постояха там известно време, всеки от своята страна на бариерата, взираха се учудено и мълчаха.

Най-накрая Гендрън промърмори:

— Да му се не види и чудесията!

— Как изглежда от твоята страна? — попита Барби. Той виждаше само как водата се надига и залива шубраците. Все едно поточето беше стигнало невидим бент.

— Не знам как да го опиша. За пръв път виждам такова чудо. — Гендрън замълча и се зачеса по двете бузи, при което и без това длъгнестото му лице заприлича на човека, изобразен от Едвард Мунк на картината „Писък“. — Не, сбърках. Веднъж видях. Нещо подобно. Като занесох вкъщи две златни рибки за шестия рожден ден на дъщеря ми. Всъщност не, май навършваше седем през онази година. От магазина ми ги дадоха в найлоново пликче — та това тука прилича на вода на дъното на найлонов плик. Обаче дъното е плоско, а не провиснало. Водата се спира при онова… нещо, после тръгва наляво и надясно откъм твоята страна.

— Нито капка ли не преминава?

Тюлена се наведе, подпря длани на коленете си и присви очи:

— Като че ли да. Но едва се процежда. И без боклуците, които плават във водата. Сещаш се — съчки, листа и прочие.

Продължиха да вървят от двете страни на невидимата преграда. До този момент и двамата не мислеха, че единият се намира вътре, а другият — отвън. И през ум не им минаваше, че бариерата може да е безкрайна.

6.

Стигнаха до шосе 117, където имаше още една тежка катастрофа — две коли и поне две жертви според Барби. После видя още един труп зад волана на стар шевролет, който беше почти унищожен. Само че този път някаква жена беше оцеляла и седеше с наведена глава до смачкания мерцедес. Пол Гендрън се втурна към нея, а Барби само гледаше безпомощно. Жената видя Гендрън и се опита да стане.

— Не, госпожо, не мърдайте! — извика й той.

— Май ми няма нищо — измънка непознатата. — Само съм… сещате се… само съм изплашена. — Тя се засмя, макар че лицето й беше подпухнало от плач.

Появи се друга кола — таратайка, шофирана от старец, зад която се бяха подредили автомобили с очевидно нетърпеливи водачи. Той видя катастрофиралите коли и спря. Шофьорите зад него също удариха спирачки.

Елза Андрюс се беше изправила и си беше възвърнала самообладанието дотолкова, че да изрече онова, което щеше да се превърне в мото на деня:

— В какво се блъснахме? Не беше в другата кола, Нора я заобиколи.

Гендрън отговори съвсем откровено:

— Хабер си нямам, мадам.

— Питай я дали има мобилен телефон — обади се Барби, после извика на насъбралите се зяпачи: — Хей, кой има мобилен?

— Аз, господине — отвърна някаква жена, но преди да продължи, всички чуха някакво бумтене. Идваше хеликоптер.

Барби и Гендрън ужасено се спогледаха.

Синьо-бялата машина летеше ниско. Насочваше се към стълба от дим, бележещ мястото на катастрофиралия лесовоз на шосе 119; кристалночистият въздух беше като увеличително стъкло и Дейл ясно виждаше числото 13 отстрани на хеликоптера. Както и логото на Си Би Ес. Машината беше на новинарски екип от Портланд. „Вероятно вече са били в района“ — помисли си той. Денят беше идеален за заснемане на кървав репортаж от катастрофата, който да бъде излъчен по новините в шест часа.

— О, не! — изпъшка Тюлена и засенчи с длан очите си. После извика: — Върнете се, тъпаци! Веднага обратно!

Барби също изкрещя:

— Не! Спрете! Махайте се!

Разбира се, хвърляше си думите на вятъра. Още по-безсмислено беше да ръкомаха, сякаш прогонваше досадна муха.

Елза втрещено изгледа Тюлена, после Дейл.

Хеликоптерът се сниши до върховете на дърветата и закръжи над тях.

— Май ще му се размине — прошепна Гендрън. — Пилотът сигурно е видял…

В този момент обаче машината зави на север — очевидно операторът искаше да заснеме от друг ъгъл пасището на Динсмор — и се блъсна в бариерата. Барби видя как единият ротор се откъсна. Хеликоптерът започна да пада и същевременно се отклони от курса си. После експлодира и нови горящи отломки обсипаха пътя и нивите отвъд бариерата.

От страната на Гендрън.

Отвъд преградата.

7.

Рени младши се промъкна в родния си дом като крадец. Или като призрак. Разбира се, в къщата нямаше никого; баща му сигурно беше в автокъщата си на шосе 119, която Франк, приятелят на Младши, понякога наричаше „Храма, в който не признават отстъпки в цената“, а през последните четири години Франсин Рени пребиваваше за постоянно в гробището „Плезънт Ридж“. Градската сирена беше замлъкнала, воят на сирените на патрулните беше заглъхнал някъде на юг. В къщата цареше благословена тишина.

Младши изгълта две болкоуспокояващи хапчета, съблече се и застана под душа. След като се изкъпа, забеляза, че по ризата и панталона му има петна от кръв. Сега не му беше до това. Изрита дрехите си под леглото, спусна щорите и се зави през глава с одеялото както в детството си, когато се страхуваше от чудовища, спотаени в дрешника. Трепереше като лист, в главата му сякаш отекваха всички камбани в ада.

Тъкмо задрямваше, обаче сирената отново нададе вой и го стресна. Той отново затрепери, но поне камбаните в главата му не биеха толкова оглушително. Каза си, че ще поспи, после ще реши какво да прави. Самоубийството още му се струваше най-приемливата опция. Защото със сигурност щяха да го арестуват. Нямаше начин да се върне на местопрестъплението и да заличи следите от деянието си, преди Хенри или Ла донна да се приберат, след като приключат със задачите си за деня. Можеше да избяга — теоретично, но не и преди ужасното главоболие напълно да премине. Разбира се, първо трябваше да се облече. Не вървеше да започне живота си като беглец по гол задник…

Общо взето, май беше най-добре да се самоубие. Само дето тогава шибаният готвач щеше да победи. А като се замислеше, всички бели му се бяха струпали на главата по вина на онзи скапаняк.

По едно време сирената замлъкна. Младши се зави през глава и заспа. Събуди се чак в девет вечерта. Главата вече не го болеше.

И в къщата още нямаше никого.

Мазало

1.

Големия Джим Рени удари спирачките на своя хамър „НЗ Алфа“ (цвят: „черна перла“, аксесоари: каквито ти дойдат на ума) и със задоволство установи, че е изпреварил с три минути градските ченгета. Мотото му гласеше: „Смачкай конкуренцията.“

Ърни Калвърт още говореше по телефона, обаче леко вдигна ръка за поздрав. Косата му беше разчорлена и от вълнението изглеждаше като умопобъркан.

— Привет, Джим! Свързах се с тях!

— С кои? — машинално попита Рени, защото го слушаше с половин ухо. Взираше се във все още горящата клада, в която се беше превърнал лесовозът, и в останките от самолета. Истинско мазало, което щеше да донесе негативи за града, особено след като двете най-нови противопожарни коли се намираха в Касъл Рок. Той беше одобрил участието им в учението… но формулярът беше подписан от Анди Сандърс, понеже Анди беше председател на градския съвет. Чудесно! Рени твърдо вярваше в онова, което определяше като свой „защитен коефициент“, и постът му на обикновен градски съветник беше чудесен пример за ползата от въпросния коефициент: той притежаваше цялата власт (поне докато шеф му беше мухльото Сандърс), но много рядко му се налагаше да поеме вината при някоя издънка.

Тъкмо това Рени (който на крехката шестнайсетгодишна възраст беше отдал сърцето си на Исус и никога не използваше нецензурни думи) наричаше мазало. Събитията изискваха незабавни действия. И контролиране на положението. А той не можеше да разчита на дъртия откачалник Хауард Пъркинс. Преди двайсет години дядката беше сносен началник на полицията, но вече беше настъпил нов век.

Рени се намръщи още повече, докато оглеждаше сцената. Зяпачите бяха прекалено много. Разбира се, при катастрофите и други бедствия винаги се събираха прекалено много любопитни — хората си падаха по кръв и разрушения. А тези тук като че ли играеха на някаква идиотска игричка: накланяха се, сякаш да проверят докъде могат да се наведат. Ама че тъпанари!

— Веднага се разкарайте оттам! — кресна им. Гръмливият му и самоуверен глас беше идеален за даване на заповеди. — Разкарайте се от мястото на злополуката!

Ърни Калвърт, поредният кретен (градът бъкаше от кретени), го дръпна за ръкава. Изглеждаше пощурял от вълнение:

— Свързах се с ВНГ, Джим, и…

— С кого? Какви ги плещиш?

— Въздушната национална охрана!

Нещата все повече загрубяваха. Онези типове играеха на някаква игра, а този идиот се беше обадил на…

— Ърни, защо им се обади, да му се не види?

— Защото той каза… онзи човек каза… — Ърни не можа да си спомни точните думи на Барби, затова ги прескочи и продължи: — Важното е, че полковникът от ВНГ ме изслуша, после ме свърза с Антитерористичния отдел в Портланд. Свърза ме тутакси!

Рени притисна длани до страните си, както му беше навик, когато се ядосаше. Направеше ли така, заприличваше на комика Джак Бени, само че с ледени очи. И Джим обичаше от време на време да разправя вицове (никога цинични). Разказваше анекдоти, понеже продаваше коли и понеже знаеше, че политиците имат този навик, особено дойдеше ли време за избори. Затова разполагаше с малък арсенал от смешни хрумки, както ги наричаше. (Ей, момчета, искате ли да чуете една смешна хрумка?) Наизустяваше ги, както турист в чужда страна наизустява полезни фрази от разговорника като например „Къде е тоалетната“ или „В това село има ли хотел с интернет?“ Сега обаче не му беше до смях.

— Антитерористичният отдел! Откъде ти скимна тази дивотия? — Дивотия, боклук и посерко бяха любимите му думи, заместващи ругатните.

— Защото онзи младеж рече, че има нещо оттатък пътя. И наистина има, Джим! Само че не можеш да го видиш! Хората се облягат на него! Погледни ги. Ако пък… ако пък замериш с камък нещото, камъкът рикошира! Ей-сега ще ти покажа! — Ърни взе камък и го хвърли. Рени не си направи труд да проследи полета му; знаеше, че ако камъкът беше улучил някой зяпач, онзи щеше да изпищи. — Камионът с трупите се разби в… в онова нещо… също и самолетът! Затуй човекът ми каза да…

— По-полека. Уточни за кого говориш.

— Ами един такъв, млад — намеси се Рори Динсмор. — Работи в „Дивата роза“. Поискаш ли леко изпечен хамбургер, тъкмо такъв получаваш. Тате вика, че е трудно да улучиш такъв хамбургер, щото никой не знае как да го изпече, обаче този умее. — Ненадейно лицето му се озари от ангелска усмивка. — Знам как се казва.

— Трай, Роар! — изсъска брат му. Лицето на господин Рени беше заприличало на буреносен облак. От опит Оли Динсмор знаеше, че такова изражение добиват учителите, преди да те накажат да оставаш след часовете цяла седмица.

Рори обаче не му обърна внимание.

— Името му е като на момиче. Казва се Баааарбара.

„Тъкмо реших, че завинаги съм се отървал от него, боклукът пак цъфна! — помисли си Рени. — Проклетият посерко!“ Обърна се към Ърни Калвърт. Полицаите всеки момент щяха да пристигнат, но той смяташе, че има достатъчно време да сложи край на поредната лудост, предизвикана от Барбара. Въпреки че не го виждаше сред тълпата. Пък и не очакваше да го види. Типично за посеркото беше да забърка кашата и да си плюе на петите.

— Ърни — заяви с възможно най-авторитетен тон, — погрешно са те информирали.

Олдън Динсмор се намеси:

— Господин Рени, как разбрахте, че има грешка, като не знаете какво са му казали?

Джим му се усмихна. По-точно му се озъби.

— Познавам Дейл Барбара, Олдън. Тази информация ми е предостатъчна. — Отново се обърна към Ърни и добави: — Ако обичаш…

— Тихо! — Калвърт вдигна ръка. — Свързаха ме!

Големия Джим Рени не обичаше да го командват, камо ли да го командва пенсиониран управител на магазин. Изтръгна телефона от ръката му, все едно Ърни му беше секретар и му подаваше апарата.

От мобилния телефон се чу глас:

— С кого разговарям?

Само три думички, но бяха достатъчни Големия Джим да разбере, че си има работа с бюрократичен посерко. През трийсетте си години в градската управа се беше сблъскал с доста от тази порода, а федералните бяха най-противните.

— Говори Джеймс Рени, заместник-председател на общинския съвет в Честърс Мил. Кой сте вие, сър?

— Доналд Уозняк, агент от отдел „Антитероризъм“. Разбрах, че имате проблем на шосе 119. Някаква обструкция.

„Обструкция? Обструкция? Що за федерален агент е тоя, дето говори така?“ — помисли си Рени и побърза да отговори:

— Погрешно са ви осведомили, сър. Катастрофирал е самолет — частен самолет на местен човек, който се е опитал да се приземи на шосето и се е блъснал в лесовоз. Положението е напълно овладяно. Не ни е необходима вашата помощ.

— Господин Рени — обади се фермерът, — не стана така.

Големия Джим му направи знак да млъкне и тръгна към първата полицейска кола, от която тъкмо слизаше Ханк Морисън. Едър мъжага, висок близо два метра, но в общи линии безполезен. Зад него приближаваше патрулката на жената с големите бомби. Казваше се Уетингтън и беше нещо по-лошо от безполезна: комбинация от остър език и нито капчица мозък. Подир нея обаче се движеше Питър Рандолф. Рандолф беше помощник-полицейски началник и любимец на Рени. Защото си знаеше интереса. Ако той беше на смяна в нощта, когато Младши се сби в боклучавия бар, господин Дейл Барбара вече нямаше да е в града и още да мъти водата. Всъщност господин Барбара щеше да е зад решетките в Касъл Рок. Което идеално устройваше Големия Джим.

Междувременно човекът от Антитерористичния отдел (нима онези типове имаха нахалството да се наричат агенти?) още дърдореше. Рени го прекъсна:

— Благодаря за интереса, господин Уознър, но нямаме нужда от помощ. — Прекъсна връзката, без да каже „дочуване“, и подхвърли телефона на Ърни Калвърт.

— Джим, според мен постъпи глупаво — отбеляза Калвърт.

Рени не му обърна внимание, защото наблюдаваше как Питър Рандолф спира зад патрулката на Уетингтън, без да изключи лампите на покрива на колата. За миг му хрумна да го пресрещне, но отхвърли идеята още преди да се оформи в ума му. Нека Рандолф дойде при него. Така беше редно. И така щеше да бъде.

2.

— Ей, Джим! — подвикна Питър. — Какво е станало тук?

— Според мен е очевидно. Самолетът на Чък Томпсън се е сборичкал с един лесовоз. Изглежда, мачът е завършил наравно. — Вече чуваше сирени на коли, идващи от Касъл Рок. Сто на сто бяха пожарните (той се надяваше, че двете противопожарни коли на Честърс Мил — чисто нови и безбожно скъпи — са сред тях; така никой нямаше да разбере, че по време на мазалото новите машини са били извън града). Сигурно ги следваха линейки и полицейски автомобили.

— Не стана така — заинати се Олдън Динсмор. — Бях в градината и видях как самолетът…

— Първо да разкараме зрителите, става ли? — обърна се Рени към любимия си полицай. Сума зяпачи се бяха струпали откъм страната на лесовоза (и благоразумно стояха по-далеч от горящите останки), още повече „зрители“ имаше откъм страната на Честърс Мил. Все едно бяха делегати, събиращи се за конгрес.

Рандолф се обърна към колегите си.

— Ханк — каза и посочи зяпачите от Честърс Мил. Някои се бяха осмелили да ровят из останките от самолета на Томпсън и ужасено пищяха, натъквайки се на още останки от човешки тела.

— Слушам! — каза Морисън и тръгна към тях.

Питър насочи Уетингтън към хората до лесовоза:

— Джаки, ти се заеми с… — Но не довърши изречението.

Зяпачите, намиращи се южно от мястото на катастрофата, стояха сред пасището от едната страна на шосето и сред ниските гъсталаци от другата му страна. Бяха зяпнали от изумление, което им придаваше вид на глуповатата заинтересованост, така добре позната на Големия Джим — виждаше я всеки ден на нечие лице и всеки месец март на много лица по време на ежегодното събрание на общинските съветници. Само че тези хора не гледаха горящия камион. Ето, че и Питър Рандолф, който не беше глупак (в никакъв случай не беше и гений, но си знаеше интереса), се загледа в същата посока и на лицето му се изписа същото изумление. И Джаки Уетингтън се ококори от учудване.

Гледаха дима. Димът, издигащ се от горящия лесовоз.

Беше тъмен и мазен. Хората по посока на вятъра би трябвало да се давят от задушливата му миризма, само че това не се случваше. И Рени видя защо. Беше невероятно, но го видя с двете си очи. Димът се разнасяше на север (поне отначало), но изведнъж завиваше почти под прав ъгъл и се издигаше право нагоре все едно през комин. И след него оставаше тъмнокафява диря, която сякаш се рееше във въздуха.

Рени тръсна глава, за да прогони въображаемия образ, но той отказваше да изчезне.

— Какво е това? — удивено прошепна Рандолф.

Фермерът Динсмор се изтъпанчи пред него и посочи Ърни Калвърт:

— Този човек се беше свързал по мобилния с антитерористите, а онзи там — той махна към Рени с театрален жест, заимстван от съдебната зала, който изобщо не се понрави на Големия Джим — му взе телефона и затвори! Не биваше да затваря, Пит. Щото камионът и самолетът не се сблъскаха. Чък Томпсън летеше високо. Видях го. Покривах с найлони разсада в градината, не да не падне слана, и го видях.

— А аз — подхвана Рори, но този път брат му го шамароса и малкият заплака.

— Блъсна се в нещо — намеси се Олдън Динсмор. — В същото, в което се удари и камионът. Там си е, всеки може да го пипне. Оня младок, готвачът, рече, че сигурно е някаква зона, забранена за полети, и май беше прав. Обаче господин Рени — фермерът отново посочи Големия Джим, все едно беше гениалният Пери Мейсън, а не човек, който си изкарва хляба с доене на крави — отказа да разговаря. Просто затвори.

Рени не си направи труда да го опровергае, а заяви на Рандолф:

— Губиш си времето. — Пристъпи до него и прошепна: — Началникът пътува насам. Съветвам те да овладееш положението преди пристигането му. — Изгледа на кръв фермера и добави: — После ще разпиташ свидетелите.

Оказа се обаче, че Олдън Динсмор има последната дума:

— Онзи Барбара беше прав. А господин Рени сбърка.

Големия Джим мислено се закани на устатника. Рано или късно фермерите идваха при общинските съветници за една или друга услуга — молба за издигане на пристройка в нарушения на закона за териториалното устройство или нещо друго — и когато господин Динсмор дойдеше с шапка в ръка, молбата му нямаше да бъде удовлетворена, ако зависеше от съветник Рени. А обикновено той колеше и бесеше в общината.

— Отцепи местопроизшествието! — нареди на Рандолф.

— Джаки, накарай ги да се отдръпнат — заповяда Питър и посочи към зяпачите до лесовоза. — Отцепи периметъра.

— Сър, според мен тези хора всъщност са в Мотън…

— Не ме интересува. Да се отдръпнат! — Рандолф се обърна и видя, че Дюк Пъркинс слиза от зелената кола, полагаща се на началника на полицията и която Рандолф мечтаеше да види на своята алея. И с помощта на Големия Джим Рени мечтата му щеше да се сбъдне. Най-много след три години. — Полицаите от Касъл Рок ще са ти благодарни.

— Ами… — Тя посочи дима, подобен на петно, което продължаваше да се разраства. Гледани през него, дърветата, обагрени с есенни краски, изглеждаха тъмносиви, а небето — жълтеникаво-синьо.

— Не го доближавай — каза Рандолф и тръгна да помогне на Ханк Морисън да отцепи периметъра откъм страната на Честърс Мил. Първо обаче щеше да съобщи на Пърк малкото, което знаеше.

Джаки се приближи до хората край горящия камион. Групичката се беше превърнала в многолюдна тълпа, новодошлите бързаха да снимат с мобилните си телефони. Някои, преминавайки през храстите, неволно бяха изгасили малките пожари, което беше добре, но сега не се опитваха да предприемат нещо, а само зяпаха. Джаки размаха ръце, все едно гонеше кокошки, и заповтаря като мантра едно и също:

— Отдръпнете се, няма нищо за гледане, направете път на пожарните и полицията, отдръпнете се, напуснете района, вървете си у дома, отдръп…

Тя се удари в нещо. Рени не знаеше в какво, но видя резултата. Козирката на униформената й фуражка първа влезе в досег с невидимото препятствие. Огъна се и фуражката се изтъркаля на земята. След секунда палавите цици на Джаки се сплескаха. После се сплеска и носът й. Изригна струя кръв, плисна се върху нещо… и се стече като боя върху стена. Госпожица Уетингтън тупна на големия си задник, на лицето й беше изписано изумление.

Проклетият фермер отново се обади:

— Видяхте ли? Какво ви казах?

Рандолф и Морисън не видяха какво се случи. Пъркинс — също; тримата се съвещаваха до зелената кола на началника. Рени се запита дали да отиде при Джаки, но веднага се отказа: първо, други хора вече й се бяха притекли на помощ, второ, тя още беше прекалено близо до нещото, в което се беше ударила. Вместо към нея забърза към мъжете — сериозната му физиономия и изпъченият му корем бяха символ на деловитост и власт. Пътьом не пропусна да хвърли още един кръвнишки поглед към фермера Динсмор.

— Привет, началник — подхвърли, промъквайки се между Морисън и Рандолф.

— Джим. — Пъркинс му кимна. — Виждам, че не си губиш времето.

Май се подиграваше, но старата лисица Рени не се хвана на уловката.

— Боя се, че тук става нещо странно. Предлагам да се свържем с антитерористите. — Замълча и се престори на угрижен. — Не твърдя, че става въпрос за терористичен акт… но може би е тъкмо това.

3.

Дюк Пъркинс погледна зад Големия Джим. Ърни Калвърт и Джони Карвър, собственикът на местната бензиностанция, помагаха на Джаки да се изправи. Тя беше замаяна и носът й кървеше, но иначе май й нямаше нищо. Във всеки случай тук нещо не беше наред. Разбира се, при всяка катастрофа с жертви той имаше подобно усещане, но този път чувството беше много натрапчиво.

Първо, пилотът на самолета не се беше опитвал да го приземи. Отломките бяха твърде много и разпръснати в твърде голям периметър, за да се приеме подобна версия. Имаше нещо нередно и в зяпачите, което не беше направило впечатление на Рандолф, но Дюк го забеляза. Би трябвало да са се струпали на едно място, както правеха винаги, сякаш обединявайки се пред лицето на смъртта. Само че тези тук се бяха разделили на две: групата откъм Мотън беше прекалено близо до още горящия лесовоз. Според Пъркинс бяха вън от опасност, но защо не се приближаваха насам?

Първата пожарна се появи иззад завоя. Последва я втора с надпис отстрани „ПОЖАРНА №2 НА ЧЕСТЪРС МИЛ“, после трета. Зяпачите неохотно отстъпиха назад и нагазиха в шубраците, за да дадат път на колите. Пъркинс отново се обърна към Рени:

— Знаеш ли какво се е случило тук?

Големия Джим понечи да отговори, но Ърни Калвърт го изпревари:

— Шосето е преградено от бариера. Не се вижда, но е там, началник. Камионът се блъсна в нея. Също и самолетът.

— Точно така! — възкликна Динсмор.

— И полицай Уетингтън се удари в преградата. Слава богу, че вървеше по-бавно. — Прегърнал беше през раменете Джаки, която още беше зашеметена. Дюк забеляза, че кръвта й беше изцапала ръкава на якето на Карвър.

От страната на Мотън беше пристигнала още една пожарна кола. Първите две бяха спрели под ъгъл и блокираха шосето. Огнеборците вече слизаха и развиваха маркучите. Дюк чу сирена на линейка, идваща от Касъл Рок. „Къде е нашата? — запита се. — И тя ли е изпратена на идиотското учение?“ Дано не беше. Кой нормален човек би изпратил линейка в празна горяща къща?

— Изглежда, има невидима бариера… — подхвана Рени.

— Да, знам — прекъсна го Пъркинс. — Не знам какво означава, но вече знам. — Обърна гръб на Големия Джим и тръгна към ранената си подчинена; не видя как лицето на градския съветник пламна от очевидното пренебрежение. — Джаки? — Леко стисна рамото й. — Добре ли си?

— Да. — Тя опипа носа си, който още кървеше, макар и слабо. — Изглежда ли счупен? На пипане не е.

— Не е счупен, но ще се подуе. Според мен обаче ще си във форма за танците по случай приключването на събирането на реколтата.

Джаки кисело се усмихна.

— Началник — намеси се Рени, — мисля, че се налага да повикаме помощ. Ако не антитерористите — като се замисля, ми се струва доста крайно — то поне щатската полиция…

Дюк го избута встрани. Жестът не беше груб, но безкрайно красноречив. Почти равнозначен на изблъскване. Рени сви пръстите си в юмруци, после ги отпусна. Свикнал беше той да блъска, а не да го изблъскват, обаче това не променяше факта, че грубата сила е приоритет на малоумните. Синът му беше най-яркият пример. От друга страна, помнеше всяка обида и си отмъщаваше. Обикновено след време, но така отмъщението беше по-сладко.

— Питър! — провикна се Дюк. — Позвъни в болницата и попитай къде, по дяволите, е линейката! Искам я тук!

— Морисън ще се обади. — Рандолф беше взел от колата фотоапарата си и заснемаше местопроизшествието.

— Ти ще се обадиш, и то веднага!

— Началник, Джаки не е толкова тежко ранена и според мен…

— Когато ми притрябва мнението ти, ще го поискам, Питър.

Рандолф понечи да възрази, но като видя изражението на шефа си, хвърли фотоапарата на седалката на патрулната и извади мобилния си телефон.

— Какво усети, Джаки? — попита Пъркинс.

— Не знам. Отначало нещо леко ме разтресе и ръката ми изтръпна, както когато случайно докоснеш оголен електрически проводник. Усещането премина, обаче се блъснах в… Да му се не види, не знам в какво!

Зяпачите ахнаха. Пожарникарите бяха насочили маркучите към горящия лесовоз, но водните струи рикошираха от нещо от другата му страна. Удряха се в невидима преграда и се разплискваха, а от милиардите капчици се образуваха красиви дъги. През живота си Дюк не беше виждал такова чудо. Все едно седеше в колата си в автомивка и гледаше как струите под високо налягане се блъскат в предното стъкло.

След миг видя дъга и откъм страната на Честърс Мил, само че тази беше по-малка. Библиотекарката Лиза Джеймисън вървеше към нея.

— Лиза, не се приближавай! — извика Дюк.

Тя не му обърна внимание. Изглеждаше като хипнотизирана. Стоеше с разперени ръце на сантиметри от мястото, на което силната водна струя се удряше във въздуха и се разплискваше. Ситни капчици блещукаха в косата й, прибрана на стегнат кок. Малката дъга се разпадна, после отново се оформи зад нея.

— Кондензирана пара! — възторжено се провикна Лизи, като че ли гледаше едно от чудесата на света. — Толкова много вода, а тук има само пара. Все едно е от овлажнител.

Питър Рандолф вдигна мобилния си телефон и поклати глава:

— Има сигнал, но не мога да се свържа. Според мен всички тия любопитковци са блокирали линиите.

Пъркинс не знаеше дали това е възможно, но наистина всички, които виждаше, или говореха по телефоните си, или снимаха с тях. С изключение на Лиза, която още се правеше на горска нимфа.

— Бягай да я доведеш! — нареди Дюк на Рандолф. — Дръпни я назад, преди да реши да мине под дъгата или някоя друга глупост.

Питър направи кисела физиономия, защото подобни задачи бяха за обикновените полицаи, но все пак се подчини. Пъркинс се разсмя. За кратко, но от сърце.

— Да му се не види, какво е толкова смешно? — промърмори Големия Джим. Още полицаи от окръг Касъл се струпваха откъм Мотънската страна на невидимата бариера. Ако Пъркинс продължаваше да се хили като идиот и да се мотае, полицията от Касъл Рок щеше да вземе нещата в свои ръце. И да си припише всички заслуги.

Началник Пъркинс престана да се смее, но продължи да се усмихва.

— Тук е истинска мазало — заяви преспокойно. — Нали това е твоята дума, Джим? От опит знам, че понякога смехът е единственият начин да оправиш мазалото.

— Представа нямам за какво говориш! — почти изкрещя Рени. Хлапетата Динсмор стреснато отстъпиха назад и застанаха до баща си.

— Знам — кротко отвърна Дюк. — И не ти се сърдя. Важното е да разбереш, че докато пристигне областният шериф, аз командвам тук, а ти си градски съветник. Нямаш официални правомощия, затова се отдръпни. — Посочи мястото, което Хенри Морисън ограждаше с жълта лента, като заобикаляше по-големите отломки от корпуса на самолета, и се провикна: — Всички да се отдръпнат и да ни оставят да си вършим работата! Последвайте съветник Рени! Той ще ви отведе зад жълтата лента!

— Не ми харесва отношението ти, драги — просъска Големия Джим.

— Бог да те поживи, драги, но въобще не ми дреме! Разкарай се и не ми се мотай в краката. И гледай да заобиколиш лентата. Не искам Хари пак да я връзва.

— Началник Пъркинс, запомни как днес разговаря с мен. Защото аз няма да забравя!

Замарширува към лентата. Зяпачите го последваха, повечето се обръщаха да погледнат как водата се разплисква върху бариерата, покафеняла от дизеловото гориво, и образува мокра линия на шосето. Неколцина по-наблюдателни (например Ърни Калвърт) забелязаха, че тази линия минава точно върху границата между Мотън и Честърс Мил.

Рени изпита детинското желание да скъса лентата, грижливо опъната от Ханк Морисън, но устоя на изкушението. Само че нямаше никакво намерение да заобиколи периметъра и да скъса шикарния си панталон в трънливите храсталаци. Изръсил се беше за него цели шейсет долара. Повдигна лентата и се промъкна отдолу. Не можеше да се наведе кой знае колко, защото шкембето му пречеше.

Дюк бавно тръгна към мястото на сблъсъка на Джаки. Протегнал беше ръка като слепец, проправящ си път и непознато помещение.

Ето тук тя беше паднала… а тук…

Усети изтръпването, описано от нея, но вместо да премине, то предизвика пареща болка в лявото му рамо. Имаше достатъчно време да си спомни последните думи на Бренда: „Пази си пейсмейкъра!“ после устройството се взриви в гърдите му с такава сила, че разкъса тениската с логото на любимия му отбор, която сутринта беше облякъл в чест на следобедния мач. Кръв, късчета плат и парченца плът се удариха в бариерата.

Тълпата ахна.

Дюк се помъчи да изрече името на жена си, но не можа, обаче ясно видя лицето й. Тя се усмихваше.

После го обгърна мрак.

4.

Хлапето се казваше Бени Дрейк и беше Острие, защото принадлежеше към „Остриета“ — един клуб на скейтъри, чиито членове се славеха със самоотвержеността си. Местните полицейски власти недолюбваха Остриетата, но клубът не беше забранен въпреки настояванията на съветниците Рени и Сандърс (на последното ежегодно събрание това неповторимо дуо беше издействало бюджет за изграждане на площадка за скейтборд върху градската мера зад естрадата за оркестъра).

Мъжът беше Ерик Евърет, наричан още Ръсти — трийсет и седем годишен, помощник на доктор Рон Хаскел, когото той мислено наричаше Великолепния вълшебник от Оз. При необходимост щеше да обясни (стига да довереше другиму освен на съпругата си защо проявява такава непочтителност), че е лепнал на началника си този прякор, понеже, общо взето, онзи си клатеше краката, докато асистентът му извършваше манипулациите зад завесата в кабинета.

Провери кога за последен път хлапето е било имунизирано против тетанус. Есента на 2009. Чудесно. Особено предвид факта, че този път при подвизите си със скейтборда младият господин Дрейк си беше разкъсал прасеца. Нямаше да окуцее, но раната беше доста сериозна и нямаше да мине без шевове.

— Токът дойде, готин — осведоми го хлапето.

— Генераторът се включи, готин — обясни Ръсти. — Снабдява с електричество болницата и здравния център. Жестоко, а?

— Щом казваш — кимна младият господин Дрейк.

За миг възрастният и юношата безмълвно се загледаха в дълбоката рана, която не изглеждаше толкова страшна, след като беше почистена от мръсотията и кръвта. Градската сирена беше замлъкнала, обаче в далечината се чуваха полицейски сирени. После се включи противопожарната аларма и двамата подскочиха. „Ще повикат линейката — помисли си Ръсти. — Сто на сто. И кои ще пътуват с нея? Туич и Евърет. Не е зле да побързам.“

Само че хлапето беше пребледняло и май в очите му блестяха сълзи.

— Страх ли те е? — попита Ръсти.

— Малко. Мама ще ме накаже да не излизам.

— От това ли се боиш? — Изглеждаше неправдоподобно, понеже Бени Дрейк положително беше наказван и преди. И то често.

— Ами… много ли ще боли?

Ръсти извади спринцовката, която досега криеше, и изтегли три кубика ксилокаин и епинефрин — обезболяващо вещество, което още наричаше новокаин. Инфилтрира бавно около раната, за да не причини допълнителна болка на хлапето.

— Само толкова — промърмори.

— Леле! Загазихме! Код „Синьо“! Ей, колко шева ще имам? Миналото лято на Нори Калвърт направиха дванайсет.

— Няма да я стигнеш. — Ръсти познаваше Нори — малка варварка, чиято цел в живота май беше да се убие със скейтборд, преди да навърши пълнолетие. Боцна с иглата близо до раната. — Боли ли?

— Да, мой човек… Ей, чу ли как нещо гръмна ей-там? — Бени, който седеше по долни гащета на масата за прегледи и кървеше върху хартиената постелка, посочи на юг.

— Не. — Всъщност беше чул два гърмежа, които май бяха експлозии. Наистина трябваше да побърза. И къде беше Шамана? На визитация, така твърдеше Джини. Което вероятно означаваше, че добрият чичо доктор дреме в лекарската стая. Напоследък само там правеше визитации. — А сега боли ли?

— Не, братче, никак даже. Нещо ме поднасяш.

— Грешиш. Упойката те хвана. Така… започваме. Облегни се назад, приятен полет с авиокомпания „Кати Ръсел“. — Проми раната със стерилен физиологичен разтвор, почисти я и след това изряза ръбовете й с любимия си скалпел №10. — А сега четири шева с най-хубавия конец номер четири.

— Суперяко! — промърмори хлапето, после изпъшка: — Май ще се издрайфам.

Ръсти му подаде легенче:

— Повръщай в това. Само гледай да не припаднеш.

Бени не припадна. Нито повърна. Тъкмо когато Ръсти тампонираше раната, на вратата се почука и Джини Томлинсън надникна в кабинета:

— Може ли да ти кажа нещо насаме?

— Не се притеснявайте от мен. Все едно ме няма — заяви Бени.

— В коридора! — натърти Джини и дори не погледна хлапето.

— Ей-сега се връщам, Бени. Стой тук и си почивай.

— Бива, пич.

Ръсти последва сестрата в коридора и попита:

— Викат ни с линейката, нали?

Забеляза в чакалнята майката на Бени, зачетена в книга с мускулест мъжага на корицата.

Джини кимна:

— Шосе 119 откъм Таркър. Има още една катастрофа в другия край на града, но доколкото разбрах, там няма оцелели. Сблъскали са се камион и самолет. Пилотът се е опитвал да се приземи.

— Абе, ти премяташ ли ме?

Алва Дрейк вдигна глава, намръщи се и отново се зачете. Или по-точно се загледа в страницата, докато се опитваше да предположи дали мъжът й ще я подкрепи в намерението й да накаже синчето им, докато то навърши осемнайсет.

— Изобщо не се шегувам — отвърна Джини. — Получавам обаждания и за други катастрофи…

— Странно.

— … обаче човекът на шосе 119 още е жив. Май е шофирал камионетка. Побързай, началник. Туич чака.

— Ще довършиш ли превръзката на хлапето?

— Да. Тръгвай, не се мотай.

— Доктор Рейбърн?

— Имаше прегледи в „Стивънс Мемориал“. — Това беше болницата в Норвегия-Южен Париж. — Пътува към катастрофата. Тръгвай, Ръсти!

На излизане той спря да каже на госпожа Дрейк, че Бени е добре. Алва май не се зарадва на новината, но му благодари. Дъги Туичъл, по прякор Туич Треперкото, седеше на задната броня на старомодната линейка, която Джим Рени и останалите общинари отказваха да заменят с нова и модерна кола, пушеше цигара и се припичаше на слънцето. Държеше портативно радио, жужащо от разговори: гласовете изскачаха като царевични зърна и се наслагваха един върху друг.

— Прибери тая бракма и да потегляме — подвикна Ръсти. — Знаеш ли къде отиваме?

Туич изключи радиото. Въпреки прякора си беше най-спокойният санитар, когото Ръсти познаваше, което означаваше, че наистина умее да запазва самообладание.

— Знам какво ти каза Джин-Джин — шосето на границата с Таркър, нали така?

— Да. Преобърнат лесовоз.

— Да, обаче има промяна в нарежданията. — Отиваме в обратната посока. — Той посочи на юг, където във въздуха се издигаше стълб от черен дим. — Виждал ли си някога разбит самолет?

— О, да, когато бях в армията. Загинали бяха двама души. Останките им можеха да се намажат на филия. Ще ми държи влага за цял живот. Джини каза, че всички там са мъртви. Защо…

— Може би — промърмори Туич, — но сега Пъркинс е пострадал и може би още е жив.

— Началникът Пъркинс ли?

— Самият той. Ако наистина пейсмейкърът му е гръмнал — така твърди Питър Рандолф, — положението му хич не е розово, обаче той е началник на полицията. Нашият безстрашен вожд.

— Туич. Готин! Пейсмейкърът не може да се взриви. Абсурдно е.

— Тогава Пъркинс може би още е жив и ще му помогнем. — Туич тръгна да заобиколи линейката и извади цигарите си.

— Няма да пушиш в колата! — скастри го Ръсти. Санитарят опечалено го изгледа. — Освен ако не ме почерпиш.

Онзи въздъхна и му подаде пакета.

— О, „Марлборо“! Любимата ми марка.

— Авантаджия — изпъшка Туич.

5.

Профучаха на червено на светофара на пресечката между шосета 117 и 119 в центъра на града; сирената виеше, двамата пушеха като комини (както винаги, когато стъклата бяха свалени) и слушаха бърборенето по радиото. Ръсти не разбра почти нищо, но едно беше ясно като бял ден — работното му време щеше да продължи много след четири часа.

— Братче, не знам какво е станало — промърмори Туич, — обаче ще видим истинска самолетна катастрофа. Е, не е като да гледаме как машината пада и се разбива, но е по-добре от нищо.

— Приятел, ти си напълно извратен.

Движението беше много натоварено, почти всички коли се движеха в южна посока. Неколцина шофьори може би пътуваха по работа, но според Ръсти повечето бяха мухи с човешки образ, привлечени от миризмата на кръвта. Туич с лекота задмина четири автомобила наведнъж — лентата в обратната посока беше изненадващо празна.

— Гледай, бе! — въодушевено възкликна санитарят. — Телевизионен хеликоптер! Ще ни дават по новините в шест, готин! Храбри парамедици свалят вражески… — Възторженият му монолог изведнъж секна. Хеликоптерът, който вероятно се намираше над местопроизшествието, рязко зави. За миг Ръсти видя числото 13 на корпуса и окото-лого на телевизия Си Би Ес. После машината експлодира и от ясното следобедно небе заваляха горящи отломки.

Туич изкрещя:

— Исусе, съжалявам! Не исках да падне. — И добави нещо детинско, от което Ръсти се трогна, въпреки че беше в шок: — Вземам си думите обратно!

6.

— Връщам се — заяви Гендрън. Свали бейзболната си шапка и избърса с нея окървавеното си бледо лице. Носът му се беше подул и приличаше на палец на великан. Под очите му се бяха вдлъбнали тъмни сенки. — Съжалявам, обаче цивката зверски ме боли, пък и… вече съм на години. Освен това… — Вдигна ръце и бавно ги отпусна. Стояха един срещу друг и ако беше възможно, Барби щеше да го прегърна и да го потупа по рамото.

— Май съвсем излезе от релси, а? — подхвърли.

Гендрън невесело се засмя:

— Това с хеликоптера преля чашата. — И двамата се загледаха към новия димен стълб.

Барби и Гендрън се бяха отдалечили от местопроизшествието на шосе 117, след като се бяха уверили, че свидетелите на катастрофата са повикали линейка за Елза Андрюс, единствената оцеляла. Жената май не беше тежко ранена, макар че не беше на себе си заради смъртта на приятелката си.

— Връщай се тогава. Бавно. Не бързай, спирай да си починеш.

— Ти продължаваш ли?

— Да.

— Смяташ ли, че това чудо свършва някъде?

Барби не отговори веднага. Отначало беше сигурен, обаче сега…

— Надявам се — промърмори.

— Стискам ти палци. — Гендрън му помаха с шапката си, после пак си я сложи. — Ще ми се довечера да ти стисна ръката.

— И на мен. — Дейл се позамисли и добави: — Ще ми направиш ли една услуга, ако се добереш до мобилния си телефон?

— Естествено.

— Позвъни в армейската база във Форт Бенинг. Помоли да те свържат с полковник Джеймс О. Кокс. Кажи, че е спешно и че се обаждаш от името на капитан Дейл Барбара. Запомни ли всичко?

— Дейл Барбара. Това си ти. Търся полковник Джеймс О. Кокс. Ясно.

— Ако те свържат с него… което е доста съмнително, но ако се случи, разкажи му какво се случва тук. Предай му на всяка цена да се обади на Отдела по антитероризъм. Ще го направиш ли?

Гендрън кимна:

— Стига да мога. Късмет, войнико.

Барби мразеше да го наричат така, обаче козирува. После продължи напред, търсейки онова, което вече не се надяваше да намери.

7.

Откри коларски път през гората, почти успореден на бариерата. Очевидно отдавна не го използваха, защото беше почти скрит от храстите от двете му страни, но придвижването по него беше за предпочитане пред провирането през трънливите шубраци. Сегиз-тогиз Дейл кривваше на запад и протягаше ръка. Винаги напипваше стената между Честърс Мил и света отвъд нея.

Спря, щом стигна до мястото, на което шосе 119 навлизаше в Таркърс Милс. Шофьорът на преобърнатата камионетка беше отместен от някой добър самарянин отвъд бариерата, но самата камионетка препречваше шосето като голямо умряло животно. При удара задните врати се бяха отворили. Платното беше осеяно със снаксове, десертчета „Сникърс“, „Ринг-Динг“ и „Туинки“. Младеж с тениска с лика на Джордж Стрейт седеше на един дънер и си похапваше „Туинки“.

— Привет! Оттам ли идваш? — Посочи някъде зад Барби. Изглеждаше уморен, изплашен и обезнадежден.

— Да. От другия край на града.

— Невидимата стена няма край, нали? Границата е затворена.

— Да.

Младежът кимна и натисна бутон на мобилния си телефон:

— Дъсти? Още ли си там? — Заслуша се, после каза „добре“ и прекъсна разговора. — С приятеля ми Дъсти се разделихме. Той тръгна на юг. От време на време се чуваме по телефона. Когато успеем да се свържем. Сега се намира на мястото, където е паднал хеликоптерът. Каза, че там става пренаселено.

„Не се и съмнявам“ — помисли си Дейл и попита:

— Не откри ли някаква пролука откъм твоята страна?

Младежът само поклати глава и жестът беше по-красноречив от всякакви думи. Възможно беше да са пропуснали пролуки — дупки с големината на врата или прозорец, само че Барби твърде се съмняваше.

Мислеше, че са откъснати от света.

Всички викаме за отбора ни

1.

Барби тръгна обратно по шосе 119, измина около пет километра и се върна в центъра на града. Докато се добере дотам, вече беше шест вечерта. Главната улица беше почти безлюдна, но я огласяше ревът на генератори… навярно няколко дузини. Светофарът на кръстопътя между шосетата 119 и 117 не работеше, обаче в „Дивата роза“ всичко светеше. През витрината Барби видя, че всички маси са заети. Само че като влезе, не чу обичайните разговори: за политика, „Ред Сокс“, местната икономика, „Пейтриътс“, наскоро закупени автомобили и пикапи, „Селтик“, цената на бензина, електрически инструменти… Не се чуваха и обичайните гръмки смехове.

На барплота имаше телевизор и всички се бяха зазяпали в екрана. Изпитвайки дезориентация и усещане за нереалност, които чувства всеки, попаднал на мястото на страховито бедствие, Барби видя, че Андерсън Купър от Си Ен Ен стои на шосе 119, а зад него още горят останките от катастрофиралия лесовоз.

Самата Роуз обслужваше клиентите и от време на време отскачаше до тезгяха да вземе някоя поръчка. Няколко кичура се бяха изплъзнали от мрежичката, придържаща косата й, и обрамчваха лицето й. Изглеждаше уморена и разтревожена. Тезгяхът беше територия на Анджи Маккейн от четири следобед до затварянето на заведението, но тази вечер май отсъстваше. Барби си помисли, че може да е била извън града при спускането на бариерата. В такъв случай доста дълго нямаше да се яви на работа.

Дежурен в кухнята беше Ансън Уилър, когото Роуз наричаше хлапето, макар че той беше най-малко на двайсет и пет, а кулинарните му умения се свеждаха само до приготвянето на наденички на грил с гарнитура от зрял фасул — обичайното съботно меню в „Дивата роза“. Тежко и горко на онзи, който си поръчаше нещо друго и беше принуден да консумира взривоопасните пържени яйца на Ансън. От друга страна, хубаво, че той беше тук, защото освен от Анджи нямаше следа и от Дуди Сандърс. Въпреки че не се налагаше да се случи нещо катастрофично, та тя да не се яви на работа. Не че беше много мързелива, обаче си беше завеяна. Колкото до умствените й способности… те не подлежаха на обсъждане. Баща й Анди Сандърс никога нямаше да е кандидат за „Менса“, но в сравнение с нея беше същински Алберт Айнщайн.

По телевизията даваха как хеликоптерите кацат около Андерсън Купър, витлата развяваха дългата му бяла коса, ревът на двигателите почти заглушаваше думите му. Вертолетите бяха бойни машини „Сикорски“. Барби беше летял на такива хеликоптери, докато воюваше в Ирак. Някакъв армейски офицер се появи в кадър, закри с длан микрофона на репортера и му зашепна в ухото.

Клиентите в заведението разтревожено забърбориха помежду си. Барби ги разбираше. И той беше разтревожен. Когато униформен закрива с длан микрофона на прочут телевизионен репортер, без да даде каквото и да е обяснение, със сигурност настъпва краят на света.

Офицерът — полковник, но не Кокс (ако видеше Кокс, Барби щеше да си каже, че напълно е изперкал), довърши монолога си, пусна микрофона и излезе от кадър. Изражението му беше непроницаемо.

Купър заговори:

— Наредиха на всички нас от медиите да се оттеглим назад и да се съберем в магазина „Реймъндс Роудсайд“ на около километър оттук.

Клиентите на Роуз отново замърмориха. Познаваха магазина на Реймънд в Мотън — на витрината му пишеше: „СТУДЕНА БИРА ТОПЛИ САНДВИЧИ ПРЯСНА СТРЪВ“.

Репортерът продължаваше да говори:

— Районът, намиращ се на стотина метра от онова, което наричаме бариерата поради липса на по-точен термин, е обявен за обект, свързан с националната сигурност. При първа възможност ще подновим прякото излъчване, а дотогава гледайте репортаж от Вашингтон. Уолф, ти си.

Надписът в червено, вървящ под кадъра от местопроизшествието, гласеше: „ИЗВЪНРЕДНИ НОВИНИ ГРАД В МЕЙН ОТКЪСНАТ ОТ СВЕТА МИСТЕРИЯТА СЕ ЗАДЪЛБОЧАВА.“ В горния десен ъгъл като неонова кръчмарска реклама затрепка думичката „ПРЕКЪСВАНЕ“.

На екрана цъфна Уолф Блицър. Роуз беше влюбена в него (наричаше го „моя Уолфи“) и през делничните следобеди не разрешаваше да се гледа друго освен неговото предаване. Тази вечер Уолфи носеше вратовръзка, но неумело завързана, и дрехите му бяха като за спортуване през уикенда.

— Да обобщим накратко — подхвана той. — Днес около тринайсет часа…

— Беше бая по-рано — обади се някой.

— Вярно ли е за Майра Евънс? — попита друг. — Наистина ли е мъртва?

— Да — кимна Фърналд Бауи. По-големият му брат Стюарт Бауи беше единственият погребален агент в градчето, Фърн му помагаше понякога, когато не беше натряскан, а тази вечер изглеждаше съвсем трезвен. — Стига сте дрънкали, че да чуя какво казват по телевизора.

Барби също искаше да чуе, защото в момента Уолфи съобщаваше тъкмо онази вест, която го интересуваше — че въздушното пространство над Честърс Мил е забранено за полети. Всъщност полетите бяха забранени над цял Западен Мейн и Източен Ню Хемпшир от Луистън-Обърн до Северен Конуей. Президентът непрекъснато получаваше сведения за развоя на събитията. И за пръв път от девет години беше обявена оранжева степен на опасност.

Джулия Шамуей, собственичка и редакторка на „Демократ“, изгледа изпод око Барби, когато той мина край масата й. После загадъчната й усмивчица, която беше нещо като нейна запазена марка, затрептя на лицето й:

— Изглежда, Честърс Мил отказва да се раздели с теб, господин Барбара.

— Май да — кимна той. Не се изненада, че Джулия знае за намерението му завинаги да напусне града, както и причината. Беше живял достатъчно в Мил, за да му е известно, че тя знае всичко, което я интересува.

Роуз го видя тъкмо когато беше понесла две порции наденици с боб (плюс димяща реликва, за която се предполагаше, че доскоро е била пържола) към шестима посетители, нагъчкани на маса за четирима. Вкамени се и се ококори от изумление. После се усмихна. На Барби изведнъж му олекна от тази усмивка, изразяваща искрена радост и облекчение.

„Сигурно така се чувства човек, когато се завръща у дома“ — помисли си.

— Света Богородице, не очаквах пак да те видя, Дейл Барбара!

— Пазиш ли ми престилката? — попита той. Чувстваше се малко неловко. В крайна сметка Роуз беше приютила — него, скитника, скътал в раницата си няколко препоръки, написани на ръка — и му беше дала работа. Накрая му каза, че напълно разбира защо той е принуден да избяга (бащата на Младши не беше от хората, които прощават на враговете си), но Барби още се чувстваше гузен, задето я заряза.

Роуз тръсна чиниите на първото свободно място, което й попадна пред очите, и забърза към Дейл. Беше ниска и пълничка, затова застана на пръсти, за да го прегърне.

— Радвам се, че си тук, пусто да остане! — прошепна.

Той също я прегърна и целуна, после промърмори:

— Обаче Големия Джим и синчето му няма да се зарадват.

Хубавото беше, че тъкмо сега Рени не беше в заведението. Барби осъзна, че (поне в момента) за обитателите на Честърс Мил той, Дейл Барбара, е по-интересен от телевизионните репортажи за градчето им.

— Големия Джим да го духа! — добави Роуз. Дейл се засмя, възхитен от ожесточеността й и доволен от дискретността й. — Тя още шепнеше: — Мислех, че завинаги си напуснал Мил.

— Щях, но закъснях с няколко минути.

— Видя ли… онова?

— Да. После ще ти разкажа. — Пусна я, вгледа се в нея и си помисли: „Ех, защо не беше с десет години по-млада, Роуз… дори с пет…“

— Ще си получа ли обратно работата? — подхвърли.

Тя избърса сълзите си и кимна:

— Слагай престилката и бързо смени Ансън, преди да е изтровил всички ни.

Барби козирува, отиде в кухнята и изпрати Ансън да приема поръчките и да помага на Роуз при сервирането. Младежът облекчено въздъхна и преди да напусне поста си до скарата, сграбчи с две ръце дланта на Дейл и я раздруса:

— Хубаво, че се върна, приятел. Не съм виждал такава навалица. Направо щях да загина.

— Спокойно. Ще нахраним петте хиляди.

Ансън, който не познаваше библейските текстове и не знаеше, че Исус е нахранил пет хиляди души само с пет хляба и две риби, озадачено го изгледа:

— А? Какво каза?

— Няма значение.

Звънецът до прозорчето, през което подаваха пълните чинии, издрънча.

— Поръчка! — провикна се Роуз.

Барби грабна една шпатула и за миг се огледа — грилът беше в ужасно състояние както винаги, когато Ансън провеждаше ужасните си експерименти, наричани от него „готвене“ — после си сложи престилката, завърза я отзад и отвори шкафа над умивалника, пълен с бейзболни шапки, които обслужващите грила в „Дивата роза“ използваха вместо шапките на майстор-готвачите. Избра една с логото на „Тюлените“ в чест на Пол Гендрън (надяваше се новият му приятел вече да е със семейството си), сложи я с козирката назад и се залови за работа.

2.

В девет и петнайсет, почти час след края на обичайното работно време в събота, Роуз почти насила изпроводи последните клиенти, мърморейки, че са досадни навлеци. Барби заключи външната врата и обърна табелката с надписа „ЗАТВОРЕНО“. Вгледа се в петимата навлеци, които прекосиха улицата и тръгнаха към градската мера, където се бяха събрали петдесетина души и разговаряха помежду си. Гледаха на юг, където силна бяла светлина оформяше нещо като мехур над шосе 119. Светлината не беше от телевизионни прожектори; вероятно военните отцепваха периметъра. А как се прави това нощем? Разбира се, като се постави охрана и се освети мъртвата зона.

Мъртва зона. Звучеше адски злокобно.

Затова пък главната улица беше необичайно тъмна. В някои сгради имаше ток (там работеха генератори), светеха и витрините на магазина на Бърпи, книжарницата, супермаркета „Фуд Сити“ в подножието на хълма и още няколко магазина, захранвани от акумулатори, но уличното осветление не работеше и в повечето апартаменти горяха свещи.

Роуз седна на масата в средата на помещението и запали цигара (пушенето беше строго забранено в обществени сгради, но Барби нямаше да я издаде). Махна мрежичката, придържаща косата й, и невесело се усмихна на новия-стар готвач, който седна срещу нея. Ансън старателно бършеше тезгяха и допълнително го „помиташе“ с дългата си коса, освободена от шапката на „Ред Сокс“.

— Мислех, че няма да видя по-голяма навалица от тази на Четвърти юли, но сгреших — промърмори Роуз.

— Ако не се беше появил, щяха да ме закарат направо в лудницата.

— На шосе Ф150 една блондинка за малко не ме качи на стоп. — Барби се усмихна, като си спомни случката. — В последния момент се отказа. Иначе отдавна щях да съм далеч оттук. От друга страна, можеше да ме сполети ужасната участ на Чък Томпсън и непознатата в самолета му. — По телевизията бяха съобщили кой е бил авиоинструкторът. Жената с него още не беше идентифицирана.

Роуз обаче знаеше името й.

— Била е Клодет Сандърс. Почти съм сигурна. Вчера Дуди каза, че на следващия ден майка й имала урок по пилотиране.

Барби посягаше да си вземе пържено картофче, но ръката му застина във въздуха. Внезапно загуби апетита си. Червеното в чинията с картофките повече приличаше на локвичка кръв, отколкото на кетчуп.

— Затова Дуди не е дошла на работа.

Роуз сви рамене:

— Кой знае. Не ми се обади, че ще отсъства. Пък и не би могла, защото телефоните не работят.

Той предположи, че работодателката му говори за стационарните телефони, но докато работеше в кухнята одеве, беше чул как хората се оплакват, че имат затруднения с мобилните си телефони. Според повечето причината беше в това, че всички едновременно се опитват да се свържат и претоварват честотата. Други смятаха, че проблемът е възникнал от стотиците телевизионни репортери, разговарящи по своите свръхмодерни телефони. Барби подозираше нещо по-лошо. Във времена, когато цялата страна страдаше от „терористична“ параноя, службите за охрана на държавната сигурност бяха взели нещата в свои ръце. Някои хора успяваха да се свържат, но с напредването на времето броят им ставаше все по-малък.

— Нищо чудно на вятърничавата Додс да е хрумнало да се чупи от работа, за да се разходи до мола в Обърн — продължи Роуз.

— Господин Сандърс знае ли, че Клодет е била в самолета?

— Не съм сигурна, но ще се изненадам, ако още не е научил. — И тя затананика тихичко, но много мелодично: „Малко градче е, сещаш се за какво говоря…“

Барби се поусмихна и изпя задно с нея втория ред от куплета:

— „Малко градче, скъпа, и всички викаме за отбора ни.“

Текстът беше от стара песен на Джеймс Макмърти, която незнайно защо цели два месеца през лятото беше на мода в няколко мейнски радиостанции за кънтри-музика. Не и по Радиото на Исус, разбира се — там не признаваха певци като Джеймс Макмърти.

Роуз посочи картофките:

— Ще си хапнеш ли още?

— Не. Отщяха ми се.

Той не хранеше особени симпатии към вечно ухиления Анди Сандърс, нито към Дебилната Дуди, която вероятно беше помогнала на първата си приятелка Анджи да разпространи слуха, предизвикал побоя пред „Дипърс“, но като си представеше, че останките от човешко тяло (и най-вече откъснатият крак в крачол от зелен панталон) са били от майката на Дуди… съпругата на градския съветник…

— И на мен. — Роуз забучи цигарата си в кетчупа. Фасът изсъска и на Барби така му се повдигна, че се изплаши да не повърне. Извърна глава и се загледа през витрината, въпреки че поради липсата на осветление не виждаше какво става на улицата.

— Президентът ще направи обръщение към нацията в полунощ — обади се младият Ансън, надвиквайки шума от грохналата съдомиялна. Барби си каза, че може би след тази вечер машината няма да има работа… поне за известно време. Налагаше се да го обясни на Роуз. Предполагаше, че в крайна сметка ще се съгласи с него. Беше умна и практична жена.

Майката на Дуди Сандърс! Господи!

Разбираше, че ако не беше загинала госпожа Сандърс, мъртвата можеше да е друга негова позната. „Малко градче, скъпа, и всички викаме за отбора ни.“

— Ще пропусна обръщението на президента — заяви Роуз. — И без мен може да благослови Америка. Утре ще стана в пет. — В неделя заведението отваряше в седем сутринта, но подготовката на менюто започваше поне два часа по-рано. А в неделя то включваше и канелени ролца. — Вие, момчета, останете да го гледате, ако толкова ви се иска. Само да не забравите на излизане да заключите и двете врати. — Тя понечи да стане.

— Роуз, искам да ти каже нещо за утре.

— Та нали и утре е ден, както е казала Скарлет О’Хара. Не искам да го чуя сега. Всичко с времето си. — Само че сигурно видя нещо особено в изражението му, защото пак седна. — Ей, защо си се начумерил, все едно са ти потънали гемиите?

— Кога за последен път заредиха с газ двата резервоара?

— Миналата седмица. Заредени сме почти до дупка. За това ли се тревожиш?

Барби заизчислява: капацитетът на всеки резервоар беше или триста двайсет и пет, или триста и петдесет галона. На сутринта щеше да провери. Така или иначе, ако Роуз не грешеше, разполагаха с над шестстотин галона. Чудесно. Мъничко щастие през деня, който беше донесъл толкова нещастия на града. Обаче нямаше как да се предвиди колко нещастия ще се случат в бъдеще. А шестстотинте галона пропан все някога щяха да свършат.

— Имаш ли представа какъв е разходът за един ден?

— Важно ли е?

— И то много. Защото сега всичко в заведението се захранва от генератора — осветление, готварски печки, хладилници, помпи. Също и локалното парно, ако довечера застудее дотолкова, че то да се включи автоматично. А генераторът работи на пропан.

Млъкнаха и се заслушаха в равномерното ръмжене на новия генератор „Хонда“ зад ресторанта.

Ансън Уилър седна при тях:

— При шейсет процента включени уреди генераторът изразходва два галона газ на час.

— Откъде знаеш? — попита Барби.

— Прочетох го на табелката отзад. От обяд, когато спря токът, вероятно разходът е три галона на час. Може би дори повече.

Роуз реагира мигновено:

— Анс, изгаси осветлението навсякъде освен в кухнята. Веднага! И завърти термостата на парното на най-ниската степен. — Позамисли се и добави: — Не, направо го изключи.

Дейл се усмихна и вдигна палец. Веднага беше схванала положението. Не всички в Мил щяха да са като нея. Не всички щяха да са склонни да приемат истината.

— Добре. — Младежът се поколеба. — Не смятате ли, че до сутринта… че най-късно до утре следобед…

— В полунощ президентът на Съединените щати ще направи обръщение към нацията — каза Барби. — Какво ти говори това, Анс?

— Да побързам да изгася лампите.

— Да не забравиш термостата — обади се Роуз, после се обърна към Дейл: — Ще изключа всичко и в жилището си. — Откакто преди десет години беше останала вдовица, тя живееше в апартаментче над ресторанта.

Той кимна. Беше обърнал една картонена покривчица за сервиране (с надпис „Разгледахте ли двайсетте забележителности в Мейн?“) и пресмяташе върху нея. Между двайсет и седем и трийсет галона пропан бяха изразходвани след падането на бариерата. Оставаха около петстотин и седемдесет. Ако Роуз сведеше потреблението до двайсет и пет галона дневно, теоретично газта щеше да стигне за три седмици. При двайсет галона дневно — икономията можеше да се постигне със затваряне на заведението между закуската и обяда и следобед преди вечерята, запасите щяха да са достатъчни за около месец.

„Не е зле — каза си. — Защото ако след месец градът продължава да е откъснат от света, и без това ще затворим, понеже продуктите ще свършат.“

— Какво мислиш? — попита Роуз. — И какви са тези сметки? Нищичко не разбирам.

— Понеже ги гледаш наобратно — отвърна той и осъзна, че всички в града щяха да реагират по същия начин. На никого не беше угодно да приеме истината.

Тя придърпа към себе си импровизирания бележник и провери сметките. После вдигна глава и сепнато погледна Барби. В този момент Ансън изключи осветлението и двамата останаха да се взират един в друг в полумрака, който (поне според Дейл) беше потресаващо убедителен. Положението хич не беше розово и можеше да се усложни още повече.

— Двайсет и осем дни ли? — промърмори Роуз. — Според теб се налага да си правим сметката за няколко седмици, така ли?

— Не знам, но когато бях в Ирак, някой ми даде екземпляр от прочутата Червена книжка на председателя Мао. Държах я в джоба си и я прочетох цялата. В нея се съдържат повече разумни идеи, отколкото биха се пръкнали в главите на нашите политици в редките им моменти на просветление. Един съвет ми се е запечатал в ума: „Пожелай си слънце, но изграждай диги.“ Мисля, че тъкмо това ние… тоест ти…

— Ние! — прекъсна го тя и докосна ръката му. Барби стисна дланта й.

— Както кажеш. И така, налага се да икономисваме. Което означава да затваряме преди и след обяда и да включваме по-малко печки — никакви канелени ролца, макар и аз да ги обичам, никаква съдомиялна. Стара е и харчи много ток. Известно ми е, че Ансън и Дуди няма да са във възторг, задето ще мият чиниите…

— Не вярвам Дуди да се яви на работа скоро, ако изобщо се върне. Не и след като майка й е мъртва. — Роуз въздъхна. — Ще ми се да вярвам, че е отишла до мола в Обърн. Въпреки че вероятно утре ще научи от вестниците за съдбата на Клодет.

— Може би. — Барби подозираше, че информацията от градчето и от външния свят към Честърс Мил ще е силно ограничена, ако кризата не приключеше скоро, и то с някакво разумно обяснение. Май прословутият звукоизолиращ щит на Максуел Стюарт[1] се беше задействал.

Ансън се върна. Беше си облякъл якето.

— Свободен ли съм, Роуз?

— Тръгвай. Утре в шест да си на линия.

— Не е ли късничко? — Той се усмихна и добави: — Не че се оплаквам.

— Временно ще отваряме по-късно. — Роуз се поколеба. — И ще затваряме преди обяд и следобед.

— Сериозно? Супер! — Младежът погледна Барби. — Къде ще спиш? Можеш да пренощуваш при мен. Сейда гостува на техните в Дери. — Сейда беше съпругата му.

— Благодаря, но ще се върна в жилището си. Защо не, след като съм платил до края на месеца, нали така? Сутринта оставих ключовете при Петра от дрогерията, но още пазя резервните.

— Хубаво. До утре, Роуз. Ще бъдеш ли тук, Барби?

— И с топ не можеш ме мръдна от Честърс Мил.

Ансън се усмихна още по-широко:

— Яко! — И излезе.

Роуз потърка очите си и мрачно попита:

— Според теб колко време ще изкараме така? Дай някакво предположение.

— Не мога, понеже не знам какво е станало. И докога ще продължи.

— Хей, плашиш ме — прошепна тя.

— И себе си плаша. Предлагам да се наспим. Може би утре сутринта положението ще ни се струва по-розово.

— Въпреки че съм капнала от умора, след този разговор май трябва да взема сънотворно. И все пак се радвам, че се върна.

Барби си спомни нещо много важно.

— Пропуснах да ти кажа. Ако утре супермаркетът е отворен…

— Винаги е отворен в неделя. От десет до шест.

— Ако утре е отворен, зареди ресторанта с продукти.

— Ама доставките от „Сиско“ са в… — Тя млъкна и унило се загледа в него. — Доставките са всеки вторник, но не можем да разчитаме на тях, така ли? Не, разбира се.

— Не — кимна Дейл. — Дори ако положението внезапно се оправи, поне за известно време армията ще постави градчето под карантина.

— Какво да купя?

— Всичко, но най-вече месо. Много месо. Стига магазинът да работи. В което се съмнявам, ако Джим Рени убеди сегашния управител…

— Джак Кейл. Той замести Ърни Калвърт след пенсионирането му миналата година.

— Рени може да го убеди да затвори за неопределено време. Или да накара началник Пъркинс да издаде заповед за затваряне.

— Боже мой, не знаеш ли? — възкликна Роуз и като видя изражението му, добави: — Явно не знаеш. Дюк Пъркинс е мъртъв. Загинал е ей-там. — Тя посочи на юг.

Барби смаяно се втренчи в нея. Ансън беше забравил да изключи телевизора и Уолфи отново съобщаваше, че необяснимо силово поле е отрязало от света градче в Западен Мейн; районът бил отцепен от армията, Консултативният съвет се събирал на съвещание във Вашингтон, в полунощ президентът щял да направи обръщение към нацията, но междувременно призовавал всички американци да се молят заедно с него за жителите на Честърс Мил.

[1] Герой от американския комедиен сериал „Умирай умно“. Когато агент 86 Максуел Стюарт иска да проведе секретен разговор с шефа си, използва прозрачния щит. Само че устройството е купено втора ръка и винаги дава дефекти. — Б.пр. ↑

3.

— Татко? Татко?

Рени младши застана на най-горната площадка на стълбището, наклони глава и се заслуша. Никой не му отговори, телевизорът не работеше. Обикновено по това време баща му се беше върнал от работа и гледаше телевизия. През съботните вечери пренебрегваше Си Ен Ен и „Фокс Нюз“ заради „Анимал Планет“ или „Хистъри Чанъл“. Днес сигурно щеше да направи изключение. Младши се заслуша в ръчния си часовник, за да се увери, че не е спрял. Часовникът работеше и явно показваше точното време, понеже навън вече беше тъмно.

Ужасяваща мисъл жегна Младши — може би Големия Джим беше при началника Пъркинс. Нищо чудно тъкмо сега да мъдруваха как да го арестуват, без да се вдига много шум. Защо ли бяха чакали толкова дълго? За да го изведат от града през нощта. Да го закарат в окръжния затвор в Касъл Рок. После щеше да има процес. А след това?

След това — „Шоушенк“. След няколко години престой там той, Младши, вероятно щеше да го нарича просто „Шенк“ като повечето убийци, бандити и хомосексуалисти.

— Глупости ти се въртят в главата! — прошепна, но наистина ли беше така? Събуди се с мисълта, че е убийството на Анджи е било сън… ами да, точно така, защото той никога не би убил човек. Едно е да пребиеш някоя мръсница, съвсем друго — да я очистиш. В крайна сметка не беше престъпник, а… съвсем нормален човек!

После видя окървавените дрехи под леглото и спомените се върнаха. Как хавлиената кърпа, омотана около косата й, падна на пода. Как косматият триъгълник между бедрата й сякаш го предизвикваше. Как нещо изхрущя, когато заби коляно в лицето й. Дъждът от магнитчета за хладилник и как мръсницата се мяташе. „Не бях виновен! — каза си. — Беше…“

— Виновно беше главоболието. — Да, Именно. Само че кой щеше да му повярва? Със същия успех можеше да твърди, че икономът е пречукал гадината. — Татко? — провикна се отново.

Тишина. Големия Джим не беше вкъщи. Нито в полицията, за да заговорничи срещу него. Не би го сторил. Не и баща му, който твърдеше, че за него семейството винаги е на първо място.

Така ли беше обаче? Разбира се, че го твърдеше — та нали беше християнин и съсобственик на Радиото на Исус, но Младши подозираше, че за Големия Джим Рени автокъщата е по-мила от семейството и че мечтата му да стане председател на градския общински съвет е по-силна от стремежа му да „смачка конкуренцията“, както гласеше мотото му.

Младши беше (може би) на трето място в класацията.

За пръв път в живота си осъзна — беше истинско прозрение, че само предполага. Че може би изобщо не познава баща си.

Върна се в стаята си и запали лампата. Странно — светлината ту се усилваше, ту отслабваше и замъждукваше. За миг той си помисли, че очите му не са наред. После се усети, че чува бученето на генератора зад къщата. И на генераторите на съседните къщи. Май токът беше спрял навсякъде. Изпита неописуемо облекчение. Ясно! Спирането на електричеството в целия град беше предизвикало извънредно заседание в общината. Баща му вероятно беше там и обсъждаше положението с другите кретени Сандърс и Гринъл. Може би набучваше карфици на голямата карта на града, вживявайки се в ролята на генерал Патън. Крещеше по телефона на някого от електрическата компания, снабдяваща Западен Мейн, и наричаше шефовете му банда безхаберни посерковци.

Младши взе окървавените си дрехи, извади портфейла, гребенчето, монетите и хапче против главоболие и ги прехвърли в джобовете на чистия си панталон. Изтича по стълбището, пъхна инкриминиращите го доказателства в пералнята, завъртя програматора на най-високата степен, но изведнъж се сети какво беше чувал от майка си, когато беше десетгодишно хлапе — кървави петна се почистват със студена вода. Настрои пералнята на програмата за пране и изплакване със студена вода и мимоходом се запита дали още тогава баща му се е захванал с хобито си да чука секретарките си, или е пазел драгоценния си пенис само за съпругата си.

Пусна пералнята и взе да крои планове какво да предприеме. Мислите му течаха сравнително гладко, след като проклетото главоболие вече не го мъчеше.

Реши все пак да се върне на местопрестъплението. Не че му се искаше — тъкмо напротив, обаче се налагаше да проучи положението. Щеше да мине край къщата на Анджи, за да провери колко патрулки са паркирали отпред. И дали е там ванът на криминолозите от окръг Касъл. Те бяха най-опасните му врагове, защото можеха да докажат вината му. Знаеше го, защото беше гледал много серии на „От местопрестъплението“. Беше виждал синьо-белия ван и преди, когато ходеше с баща си в съда. И ако колата беше пред къщата на Маккейн…

„Ще избягам!“

Точно така — щеше да си плюе на петите. Но преди това щеше да се върне у дома и да „посети“ сейфа в кабинета на баща си. Големия Джим не подозираше, че синът му знае комбинацията, както не подозираше, че отрочето му знае и паролата на компютъра му и така е узнало за страстта на баща си към онова, което с Франк Делесепс наричаха „секс «Орео»“ по аналогия с любимите слепени бисквитки — две чернокожи мацки с един бял мъж. В сейфа имаше много пари.

Хиляди долари.

„Ами ако след като видиш вана, се върнеш тук и Големия Джим се е прибрал?“

Да, първо щеше да вземе парите. Веднага. Незабавно.

Влезе в кабинета и за миг му се привидя, че баща му седи на любимото си кресло пред телевизора. Сигурно беше заспал или… ами ако беше получил инфаркт? От три години Големия Джим имаше проблеми със сърцето, най-вече аритмия. Обикновено отиваше в „Кати Ръсел“ и доктор Хаскел или колегата му Рейбърн му правеха някаква манипулация и го „оправяха“. Хаскел беше склонен вечно да продължават така, но Рейбърн (когото Рени старши наричаше „образован боклук“) настоя Големия Джим да посети кардиолог в Общинската болница в Луистън. Заключението на специалиста беше, че пациентът трябва да бъде лекуван в болнични условия. Рени старши, който ненавиждаше болниците, заяви, че по-често ще си говори с Бог и Той ще го излекува. Междувременно редовно си вземаше лекарствата и през последните месеци състоянието му май се беше подобрило, но сега… може би…

— Татко?

Тишина. Младши натисна бутона за осветлението. И тази лампа мъждукаше, но слабата й светлина прогони сянката, която той беше помислил за тила на баща си. Нямаше да страда кой знае колко, ако дъртият хвърлеше топа, но беше доволен, че не е станало тъкмо тази вечер. Щеше още повече да усложни положението.

Все пак той се приближи до сейфа, стъпвайки на пръсти като герой от анимационно филмче; същевременно изпод око наблюдаваше дали фаровете на хамъра ще проблеснат през прозореца, предупреждавайки за пристигането на Големия Джим. Махна картината, която скриваше сейфа (на нея беше изобразен Исус, който изнасяше прочутата си проповед от планината), и набра шифъра. Повтори процедурата два пъти, преди дръжката да се завърти, понеже ръцете му трепереха.

Сейфът беше претъпкан с пачки банкноти и пергаментови листове, върху които бяха отпечатани думите „БОН НА ПРИНОСИТЕЛЯ“. Младши подсвирна. При последното отваряне на касата (тогава сви петдесетачка, за да отиде на панаира във Фрайбърг) вътре имаше много пари, но не и цели пачки. Нито пък бонове. Спомни си табелката на бюрото на баща си в автокъщата с гравиран надпис: „ИСУС ЩЕ ОДОБРИ ЛИ ТАЗИ СДЕЛКА?“ Въпреки че не беше на себе си от тревога и страх, Младши се запита дали Исус би одобрил страничните дейности на Големия Джим.

— Не ми пука какви ги върши дъртият, важното е аз да се оправя — промърмори. Взе петстотин долара в банкноти от петдесет и двайсет, размисли и извади още няколко стотачки. При толкова много пари баща му едва ли щеше да забележи липсата на такава дребна сума. А пък ако все пак се усетеше, щеше да разбере постъпката на сина си. Дори да я одобри. Нали често повтаряше: „Бог помага на онези, които сами си помагат.“

Което вдъхнови Младши да си помогне, като вземе още четиристотин долара. Затвори сейфа, набра шифъра и върна Исус на стената. Грабна някакво яке от дрешника в коридора и напусна къщата, съпровождан от бученето на генератора и пералнята, която премахваше от дрехите му кръвта на Анджи.

4.

В къщата на Маккейн нямаше никого.

Абсолютно никого, мамка му!

Младши постоя под дървото от отсрещната страна на улицата, питайки се дали да вярва на очите си: не се забелязваше движение, джипът на Хенри Маккейн и приуса на жена му ги нямаше. Изглеждаше прекалено хубаво, за да е вярно.

Може би бяха на общинската мера. Тази вечер там бъкаше от народ. Нищо чудно да обсъждаха прекъсването на електричеството, въпреки че той не си спомняше подобни събирания при предишни спирания на тока: обикновено хората се прибираха вкъщи и си лягаха уверени, че (освен ако нямаше силна буря) като станат за закуска, лампите им ще светят.

Може би електричеството беше прекъснато от сериозно бедствие — от онези, заради които телевизиите прекъсват редовните си предавания, за да излъчат репортажи от местопроизшествието. Младши смътно си спомняше, че малко след „инцидента“ с Анджи някакъв дядка го попита какво става. За всеки случай се беше постарал да не разговаря с никого по обратния път към къщата на Маккейн. Наведе глава и вдигна яката на якето си, докато вървеше по Мейн Стрийт (за малко не се сблъска с Ансън Уилър, който тъкмо излизаше от „Дивата роза“). За негов късмет уличното осветление не работеше и нямаше опасност някой да го познае. Още един дар от боговете.

А сега това. Трети подарък. Грамаден. Наистина ли още не бяха открили трупа на Анджи? Или ченгетата му устройваха капан?

Представи си как шерифът на окръг Каунти или детектив от щатската полиция казва:

— Важното е да се спотаим и да чакаме, момчета. Всеизвестно е, че убиецът винаги се връща на местопрестъплението.

„Глупости! Така става само по телевизията!“ Въпреки това, докато прекосяваше улицата (сякаш привлечен от невидима неведома сила), той очакваше срещу него да блеснат прожектори и да го приковат с лъчите си като пеперуда, забодената на картон, очакваше някой да изкрещи в мегафон:

— Спри! Горе ръцете!

Не се случи нищо.

Щом стъпи на алеята за коли (сърцето му биеше до пръсване и кръвта пулсираше в слепоочията му, но главата не го болеше, което беше добър признак), отново се загледа в тъмната и притихнала къща на семейство Маккейн. Не се чуваше дори бучене, въпреки че съседите Гринъл имаха генератор.

Младши се обърна и видя как над дърветата се издига балон от бяла светлина. Нещо се беше случило в южния район на града или в Мотън. Дали това беше предизвикало спирането на тока? Твърде вероятно.

Приближи се до вратата откъм алеята. Входната врата още беше отключена, щом никой не се беше върнал след инцидента с Анджи, само че не му се искаше да я използва. Разбира се, при необходимост щеше да е принуден да влезе през парадния вход. Валчестата дръжка се завъртя.

Той надникна в кухнята и веднага подуши кръвта — малко напомняше миризма на развален спрей за колосване на дрехи.

— Хей! Ало? Вкъщи ли сте? — провикна се. Почти беше сигурен, че е сам, но ако по някаква идиотска случайност Хенри или Ла донна бяха оставили колите си на мерата и се бяха върнали пеш (пропускайки някак си да забележат мъртвата си дъщеря на пода в кухнята), щеше да закрещи. Точно така! Щеше да закрещи и да „открие трупа“. Разбира се, нямаше да заблуди криминалистите, но поне щеше да спечели малко време. — Хей! Господин Маккейн? Госпожо Маккейн? — После в пристъп на вдъхновение извика: — Анджи? Вкъщи ли си?

Щеше ли да я нарече така, ако не я беше убил? Не, разбира се. Изведнъж му хрумна ужасяваща мисъл: Ами ако тя му отговореше? Ако му отговореше с гъгнив глас заради кръвта в гърлото й?

— Я се стегни! — промърмори. Само дето му беше много трудно да се овладее, особено в тъмното. Освен това в Библията такива неща се случваха много често. В Библията хората понякога възкръсваха като зомбитата в „Нощта на оживелите мъртъвци“. — Хей, има ли някой?

Никой не отговори. Пълна тишина.

Зрението му се беше приспособило към полумрака, но не съвсем. Трябваше да си вземе фенерче от вкъщи, ама как да се сети, след като е свикнал само да натиска бутона за осветлението? Прекоси кухнята, прекрачвайки трупа на Анджи, и отвори първата от двете врати в дъното. Зад нея имаше килер — дълги полици, отрупани с бутилки и консерви. Опита другата и този път щастието му се усмихна. Попадна в пералното помещение. И ако нещото на полицата вдясно беше онова, за което го мислеше, значи продължаваше да му върви.

Не беше сгрешил. Наистина беше фенерче. Като отидеше в кухнята, трябваше да внимава да не го види някой (ами да, щеше да спусне щорите), но тук, в пералното помещение можеше да си свети на воля.

Насочи лъча към полиците. Прах за пране. Белина. Омекотител за тъкани. Кофа и бърсалка. Чудесно. Нямаше генератор да изпомпва водата и тя щеше да е студена, но пък сигурно щеше да източи от чешмата достатъчно, за да напълни кофата. В краен случай щеше да вземе и от казанчетата в тоалетните.

Тъкмо студена вода му трябваше. Кръвта излиза от студена вода.

Щеше да се вслуша във вечните съвети на майка си, прочута чистница: „Чиста къща, чисти ръце, чисто сърце.“ Щеше да почисти кръвта, после да избърше всичко, което си спомняше да е докосвал, и всичко, което беше забравил дали е докосвал. Само че първо… Трупът!

Реши, че на първо време ще го скрие в килера. Хвана под мишниците мъртвата и я завлече дотам, после я пусна: туп! И се залови за работа. Тананикаше си тихичко, докато залепи магнитчетата обратно на вратата на хладилника, след това спусна щорите. Напълни кофата почти догоре, преди кранът да засвисти. Пак му беше провървяло.

Тъкмо когато усърдно търкаше пода — проклетата кръв не се измиваше лесно, както си беше представял — някой затропа на външната врата.

Той вдигна глава, ококори се, устните му се разтегнаха в ужасяваща гримаса.

— Анджи? — изплака някакво момиче. — Анджи, вкъщи ли си? — Затропа отново, после отвори вратата. Край, късметът му беше изневерил. — Анджи, дано си тук. Господи, дано си вкъщи! Видях колата ти в гаража…

Мамка му! Гаражът! Как не се беше сетил да погледне в тъпия гараж!

— Анджи! — отново изплака онази. Гласът й му се стори познат. Да му се не види, дали не беше онази тъпачка Дуди Сандърс? Ами да. — Анджи, тя каза, че мама е мъртва! Госпожа Шамуей каза, че е мама е умряла!

Младши се надяваше тя първо да се качи на горния етаж, където беше стаята на приятелката й. Обаче тъпачката тръгна към кухнята, като се движеше опипом в мрака.

— Анджи? В кухнята ли си? Стори ми се, че видях светлина!

Главата пак го заболя и вината беше на скапаната наркоманка, дето си вреше носа където не й е работа. Каквото и да се случеше след малко, също щеше да е по нейна вина.

5.

Дуди Сандърс още беше малко дрогирана и малко пияна; мъчеше я махмурлук; майка й беше мъртва; промъкнала се беше неканена в къщата на приятелката си; стъпи на нещо, което се изплъзна изпод краката ти и тя едва не падна. Вкопчи се в перилото на стълбището и извика от болка, понеже си удари два пръста. Донякъде разбираше, че всичко това се случва с нея, същевременно й изглеждаше нереално. Струваше й се, че е попаднала в някакво паралелно измерение като в научнофантастичен филм.

Наведе се да види в какво се е спънала. Приличаше на голяма хавлиена кърпа. Някой глупак я беше захвърлил на пода в антрето. После й се стори, че чува стъпки в мрака. В кухнята.

— Анджи? Ти ли си? — Тишина. Още усещаше, че там има някой, но може би се лъжеше. — Анджи? — Отново пое по коридора, протегнала дясната си ръка — пръстите й сигурно щяха да се подуят, дори й се струваше, че вече са се подули. — Анджи, дано си вкъщи! Мама е мъртва, наистина! Каза ми го госпожа Шамуей, а тя никога не се шегува.

Денят беше започнал чудесно. Тя стана рано (в десет, но за нея това беше ранни зори) и нямаше намерение да се чупи от работа. После обаче й се обади Саманта Буши, че е купила по интернет няколко нови кукли Брац, и я покани да ги изтезават заедно. Пристрастили се бяха към това занимание още в гимназията — купуваха куклите от гаражни разпродажби, обесваха ги, забиваха гвоздеи в тъпите им кратуни, заливаха ги със запалителна течност и ги подпалваха — и Дуди знаеше, че вече би трябвало да се откажат, понеже двете с Анджи вече бяха почти възрастни, а тези игрички бяха за деца. И като се замисли човек, май бяха и малко откачени, но какво от това? Саманта живееше сама на Мотън Роуд — е, обитаваше скапана каравана, обаче си беше само нейна, след като през пролетта мъжът й духна завинаги — а Литъл Уолтър спеше по цял ден. Освен това тя винаги имаше трева. Дуди предполагаше, че й я носят мъжете, с които купонясваше през съботните и неделните дни. Само че Дуди се беше отказала от тревата. След неприятностите с готвача се беше зарекла никога повече да не се друса. В деня на обаждането на Сами „никога повече“ продължаваше повече от седмица.

— Ще ти отстъпя Джейд и Ясмин — заубеждава я приятелката й. — Освен това имам страхотна… сещаш се какво. — Винаги казваше така, та ако някой ги подслушва, да не разбере за какво става дума.

Дуди обаче разбираше и усети леко гъделичкане между бедрата (точно в нейната… сещаш се какво), въпреки че и това беше тъп пубертетски навик и би трябвало отдавна да са го забравили.

— Не мога, Сам. Трябва да съм на работа в два, а…

— Ясмин чака — прекъсна я Саманта. — А ти я мразиш в червата.

Така си беше. Според Дуди Ясмин беше най-гадната. Пък и до два следобед имаше цели четири часа. Пък и какво толкова, ако позакъснееше? Роуз нямаше да я уволни. Кой друг щеше да се навие да върши тая скапана работа?

— Добре, но за малко. И само защото наистина мразя Ясмин.

Сами се изкиска, а Дуди добави:

— И вече не искам сещащ се какво. Нито другото.

— Твоя си работа. Идвай бързо.

Дуди се качи на колата и „отиде бързо“; разбира се, установи, че изтезанието на кукли не й прави удоволствие, ако не е пушила малко трева, затова се надруса. Направиха на Ясмин „пластична операция“ на лицето с препарат за отпушване на канали, което си беше страхотна забава. После Сами я задържа да й покаже сладурското розово боди, което си беше купила от „Деб“, и макар да беше пуснала коремче, според Дуди още изглеждаше супер (може би така й се струваше, защото и двете бяха друсани… какво ти друсани, направо не бяха на себе си), и тъй като Литъл Уолтър още спеше (бащата беше настоял да го кръстят на някакъв стар блусар[1] и Дуди си мислеше, че бебето може да е умствено изостанало, щом все спи, което изобщо нямаше да е чудно предвид количествата трева, дето Сам беше изпушила, докато беше бременна с него), двете си легнаха заедно и направиха „онова, другото“.

После заспаха, а когато Дуди се събуди, бебето ревеше, та се късаше, и минаваше пет часът. Вече беше адски закъсняла за работа, освен това Саманта извади бутилка „Джони Уокър“ и изпиха по една, две, три чаши, после решиха да проверят какво е станало с бебето Брац в микровълновата, обаче токът беше спрял.

Дуди се върна в града, като шофираше с около двайсет и пет километра в час и непрекъснато поглеждаше в огледалцето за обратно виждане за патрулна кола, защото знаеше, че ако някой я спре, то непременно ще е онази червенокоса мръсница Джаки Уетингтън. Гонеше я ужасна параноя. Страхуваше се, че ако баща й е решил да се прибере по-рано от магазина, ще подуши дъха й, вонящ на алкохол. Или пък че майка й ще си е вкъщи, защото толкова се е уморила от тъпия урок по пилотиране, че се е отказала от редовното си посещение в залата за бинго.

„Моля те, господи — повтаряше си. — Моля те, помогни ми този път да ми се размине и повече няма да правя сещаш се какво. Нито другото. Никога, докато съм жива!“

Бог чу молбата й. Тя не завари никого у дома. И тук токът беше спрял, но в главата й беше такава каша, че това не й направи впечатление. Качи се на пръсти в стаята си на горния етаж, свали панталона и блузата си и си легна. „Само за няколко минути“ — каза си. След малко стана, пъхна в пералнята дрехите, вонящи на ганджа, а самата тя се пъхна под душа. Миришеше на парфюма на Сами, който приятелката й сигурно купуваше на литър от магазина на Бърпи.

Заради спрелия ток не можа да настрои радиочасовника и когато чукането по външната врата я събуди, вече се беше стъмнило. Навлече си халата и отиде да отвори — уверена беше, че червенокосата полицайка с големите цици е дошла да я арестува заради шофиране в нетрезво състояние и под въздействието на наркотици. Дуди смяташе, че тъкмо тази сещаш се какво не е незаконна, обаче не беше съвсем сигурна.

Не беше Джаки Уетингтън, а Джулия Шамуей, издателката на вестник „Демократ“. Държеше фенерче и с него освети лицето на Дуди (вероятно подпухнало от съня и със зачервени очи), после отпусна ръка, но за секунда лъчът пробяга и по нейното лице и Дуди видя съчувствие, от което сърцето й се сви от страх.

— Горкото ми момиче — промълви Джулия. — Не знаеш, нали?

— Какво да не знам? — промърмори тя и усещането й за паралелен свят се завърна. — Какво?

Джулия Шамуей й отговори.

[1] Литъл Уолтър (Марион Уолтър Джейкъбс), 1930–1968 — американски блусар, изпълнител на хармоника. Заради виртуозността му го сравняват с Чарли Паркър и Джими Хендрикс. — Б.пр. ↑

6.

— Анджи? Анджи, моля те, отговори!

Пак запристъпва по коридора. Ръката й пулсираше от болка. Също и главата й. Можеше да потърси баща си — госпожа Шамуей й предложи да я закара до погребалното бюро на Бауи, обаче кръвта й се смразяваше при мисълта за онова място. Освен това искаше да е с Анджи. Анджи щеше да я прегърне, без да пожелае да правят онова, другото. Тя беше най-добрата й приятелка.

Някой излезе от кухнята и тръгна към нея.

— Ох, знаех, че си тук! — Тя се разрида още по-силно, протегна ръце и забърза към тъмния силует. — Случи се нещо ужасно! Сигурно Бог ме наказва, задето съм лоша.

Съществото в сянката също протегна ръце, но не за да я прегърне. Дланите му се сключиха около шията й.

За благото на града, за благото на хората

1.

Анди Сандърс наистина беше в погребалната агенция на Бауи. Беше влязъл там със сърце, натежало от скръб.

Седеше в Зала за възпоминания №1, компания му правеше само ковчегът в предната част на помещението. Гъртруд Евънс на осемдесет и седем (или на осемдесет и осем) години преди два дни беше починала от сърдечна недостатъчност. Анди беше изпратил съболезнователно писмо, макар че май нямаше кой да го получи; съпругът на Гърт беше починал преди десет години. Нямаше значение. Починеше ли някой от избирателите му, той винаги изпращаше съболезнователно писмо на кремава бланка с надпис: „ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ОБЩИНСКИЯ СЪВЕТ“. Смяташе го за свой дълг.

Големия Джим пет пари не даваше за такива подробности. Големия Джим беше прекалено зает с управляването на онова, което наричаше „нашия бизнес“, а именно градчето Честърс Мил. Всъщност го управляваше като собствена железопътна компания, но Анди не му се сърдеше, защото знаеше, че Рени Старши е умен. Знаеше и още нещо: без Андрю де Лоуис Сандърс вероятно нямаше да изберат Големия Джим дори за кучкар, който да лови бездомните псета. Големия Джим пробутваше коли на старо, подмамвайки клиентите с наглед изгодни ниски вноски и подаръци от рода на евтини корейски прахосмукачки, но когато се опита да получи лиценз за продажба на автомобили „Тойота“, компанията предпочете за свой представител Уил Фрийман. И до днес Рени старши не разбираше как може японците да са толкова тъпи, та да не изберат него предвид рекордните му продажби и стратегическото разположение на автокъщата му близо до шосе 119.

Анди обаче разбираше. Вярно, че умът му не сечеше като бръснач, но осъзнаваше, че на Големия Джим липсва нещо много важно — човещина. Беше корав човек (онези, които се бяха опарили от уж изгодните му вноски, биха го нарекли коравосърдечен) и умееше да убеждава, обаче от него лъхаше студенина. За разлика от него Анди притежаваше топлота „за износ“. При срещите с избирателите той им казваше, че с Големия Джим се допълват взаимно като фъстъченото масло и желето и че Честърс Мил няма да е същият, без двамата да карат впряга (заедно с третия съветник, чиято длъжност в момента се изпълняваше от Андрея Гринъл, сестрата на Роуз Туичъл). Открай време Анди харесваше съвместната работа с Рени старши. Разбира се, заради финансовата изгода, особено през последните две-три години, но и защото продавачът на коли му допадаше като човек. Големия Джим знаеше как да върши нещата и защо ги върши.

— Нагърбили сме се с тежка работа — казваше често. — Но го правим за хората. За тяхно добро.

Което беше чудесно. Няма нищо по-хубаво от това да работиш за добруването на ближните.

Само че… тази вечер…

— От самото начало бях против проклетите уроци по пилотиране — прошепна и отново заплака. След малко се разрида, обаче не пречеше на никого, понеже Бренда Пъркинс си беше тръгнала, след като постоя до мъртвия си съпруг, а братята Бауи бяха на долния етаж. Затрупани бяха с работа (Анди смътно осъзнаваше, че се е случило нещо много страшно), Фърн Бауи беше отскочил да хапне в „Дивата роза“ и за учудване на Анди не го прогони, когато се върна. Продължи по коридора, без дори да погледне опечаления съпруг с разрошена коса и разхлабена вратовръзка, който седеше, отпуснал ръце между коленете си.

Фърн беше слязъл в „работното помещение“ (отврат, отврат!), както го наричаха с брат му Стюарт. Дюк Пъркинс лежеше там. Също и проклетият Чък Томпсън, който може би не беше навил Клодет да се учи да пилотира, но и не я беше разубедил. Може би имаше и други мъртъвци. Клодет — със сигурност.

Анди изстена и още по-силно стисна дланите си. Не можеше да живее без нея… не, не можеше! И не само защото я обичаше повече от всичко на света. Дрогерията работеше само благодарение на нея (и на редовните финансови инжекции от Джим Рени, укривани от данъчните); ако магазинът се управляваше от Анди, щеше да фалира още в края на деветдесетте. Неговата специалност бяха хората, а не воденето на счетоводство. Жена му разбираше от сметки. По-точно беше разбирала.

Последната мисъл болезнено отекна в съзнанието му и той отново изстена.

Клодет и Големия Джим се сдушиха и съумяха да подправят документацията на общината малко преди финансовата ревизия. Проверката трябваше да е внезапна, обаче едно пиленце подшушна на Рени старши какво предстои. Двамата съюзници си послужиха с компютърната програма, която Клодет наричаше „Госпожа почтеност“, защото винаги изкарваше проверяваните като невинни божи кравички. В крайна сметка съзаклятниците не влязоха в затвора (което щеше да е несправедливо, защото всичко, което правеха — е, почти всичко — беше за благото на града).

Истината за Клодет Сандърс беше следната: тя беше по-красива и по-добросърдечна версия на Джим Рени, с която той спеше и споделяше тайните си, затова животът без нея му се струваше немислим.

Отново зарида и тъкмо тогава Големия Джим сложи ръка на рамото му и леко го стисна. Анди не го беше чул да влиза, обаче не се стресна. Почти беше очаквал да усети приятелската ръка на рамото си, понеже Рени старши винаги се появяваше, когато му беше най-необходим.

— Предположих, че си тук — промърмори Големия Джим. — Анди, приятелю, толкова съжалявам!

Съветник Сандърс се изправи, прегърна Рени старши, облегна глава на гърдите му и прошепна през сълзи:

— Казах й, че тези уроци са опасни! Казах й, че Чък Томпсън е кретен като баща си!

Големия Джим прокара длан по гърба ми:

— Знам. Сега обаче тя е на по-хубаво място и ще вечеря с Исус печено говеждо и пресен грах, задушен с масло. Мисли само за това, за нищо друго. Искаш ли да се помолим?

— Да! Да, приятелю! Да го направим заедно!

Коленичиха и Рени старши дълго и усърдно се моли за душата на Клодет Сандърс. (Стюарт Бауи, намиращ се в работното помещение, го чу, погледна към тавана и отбеляза: „Този тип няма ни свян, ни умора!“).

След три-четири минути „И нека се хвалим в скърбите си, както знаем, че скръбта произвежда твърдост“ и „Когато бях дете, като дете говорех“ (Анди не разбра каква е връзката на последното със смъртта на Клодет, обаче му беше все едно; успокоително беше да коленичи редом с Големия Джим), Рени завърши с „В името на Отца, амин“ и помогна на съветник Сандърс да се изправи. Хвана го за раменете и го погледна право в очите:

— Е, партньоре. — Станеше ли работата дебела, винаги го наричаше партньор. — Готов ли си да отидеш на работа?

Анди недоумяващо го изгледа.

Рени кимна, все едно Сандърс беше отговорил отрицателно, което щеше да е съвсем разбираемо предвид обстоятелствата.

— Знам колко ти е трудно. Не е честно да го искам от теб тъкмо сега. Бог ми е свидетел, че имаш пълно право да ме фраснеш в зъбите. Само че понякога се налага да поставим на първо място благото на другите, нали така?

— Благото на града — промърмори Анди и за пръв път след смъртта на Клодет сякаш видя лъч надежда.

Големия Джим кимна. Изражението му беше сериозно, но очите му радостно блестяха. На Анди му хрумна нещо странно: „Изглежда подмладен с десет години.“

— Именно! Ние сме пазители, партньоре. Пазители на общото благо. Невинаги е лесно, но винаги е необходимо. Изпратих онази Уетингтън да намери Андрея и да я доведе в залата за съвещания. С белезници, ако се наложи. — Той се засмя. — Бас държа, че ще я заварим там. Пит Рандолф прави списъка на всички ченгета, които в момента са в града. Обаче и без списък знам, че не са достатъчно. Ние с теб ще се заемем с този въпрос, партньоре. Ако положението не се оправи, ключовата дума е контрол. Налага се вземем властта в свои ръце. Ще ме подкрепиш ли?

Анди кимна. Може би така поне за малко щеше да прогони мисълта за Клодет. Но дори да не се разсееше, изпитваше необходимост час по-скоро да се махне от погребалната агенция. Призляваше му, щом погледнеше Гърт Евънс в ковчега. Призляло му беше и от обляното в сълзи лице на вдовицата на началник Пъркинс. Пък и Рени не искаше нещо невъзможно. Анди само щеше да седи до масата за съвещания и да вдига ръка, когато Големия Джим вдигнеше неговата. Андрея Гринъл, която вечно изглеждаше полузаспала, щеше да стори същото. Наложеха ли се извънредни мерки, Рени щеше да ги въведе. Рени щеше да се погрижи за всичко.

— Да тръгваме — каза му.

Големия Джим го потупа по гърба, прегърна го през раменете и го изведе от погребалната агенция. Ръката му беше тежка. Но от нея на Анди му поолекна.

Изобщо не се сети за дъщеря си. Толкова беше покрусен, че напълно я беше забравил.

2.

Джулия Шамуей бавно крачеше по Къмънуелт Стрийт, където бяха къщите на най-богатите хора в градчето, вървейки към Мейн Стрийт. Щастливо разведена отпреди десет години, тя живееше в апартаментче над редакцията на „Демократ“ заедно с Хорас, старото си уелско корги. Беше го кръстила на великия Хорас Грийли, прославил се с фразата „Върви на запад, млади човече, върви на запад“[1], въпреки че според нея истинската му заслуга беше работата му като главен редактор на „Ню Йорк Трибюн“. Казваше си, че ако може да работи наполовина добре колкото Грийли в „Трибюн“, ще се смята за преуспяла жена.

Разбира се, в очите на нейния Хорас тя вече беше преуспяла, поради което за нея той беше най-милото куче на света. Щеше да го изведе веднага щом се прибереше у дома, после щеше да си заслужи още по-голямо уважение, като пуснеше в паничката му няколко парченца от пържолата, останала от снощната й вечеря. Така и на двамата щеше да им стане радостно, а тя изпитваше необходимост да се зарадва на нещо — на каквото и да било, защото беше много разтревожена.

Не й се случваше за пръв път. Живееше в Мил четирийсет и три години — от раждането си до ден-днешен, и през последните десет все по-малко харесваше случващото се в родното й градче. Тревожеше се от необяснимата разруха на градската канализация и на завода за преработка на отпадъци въпреки парите, които се наливаха в тях, тревожеше се за предстоящото затваряне на скикурорта „Облакът“, тревожеше се, че Джеймс Рени ограбва града с още по-големи суми, отколкото тя предполага (а тя предполагаше, че от десетки години Големия Джим краде като за последно). Разбира се, тревожеше се и от новото събитие, което й се струваше прекалено мащабно, за да го проумее. Опиташе ли се да направи разбор на случващото се, умът й се съсредоточаваше върху някаква наглед незначителна подробност — например, че все по-трудно се свързваше по мобилния си телефон. Да не говорим, че никой не й се беше обадил, което беше много обезпокояващо. Не я притесняваше липсата на обаждания от загрижени приятели и роднини извън града, а това, че досега мобилният й телефон щеше да прегрее от повиквания на репортери от други вестници — луистънския „Сън“, портландския „Прес Хералд“, дори от „Ню Йорк Таймс“.

Всички ли в Мил имаха същите затруднения?

Мислеше да отиде до границата с Мотън и да види какво става. Щом не можеше да позвъни на Пит Фрийман, най-добрия фотограф, сама щеше да фотографира местопроизшествието с верния си никон. Беше чула, че е създадена нещо като карантинна зона откъм страната на Мотън и Честърс Мил, може би и в други градове, но тя щеше да се промъкне до самата граница. Да, щяха да я предупредят, обаче щяха да си останат с предупреждението, ако преградата наистина беше непроницаема.

— Ще натрошат костите ми с камък и прът, но думите не могат да ме наранят — промърмори. Точно така. Ако думите можеха да я наранят, Джим Рени щеше да я прати в интензивното след материала й за пародията на ревизия, направена преди три години. Естествено той беше вдигнал голяма пушилка и беше заплашил да съди вестника, но си остана само с това; Джулия се изкушаваше да напише редакционна статия по темата, дори й беше намислила заглавие: „ПРЕСТЪПНИК ОТ ВЛАСТТА ОТЪРВАВА КОЖАТА“.

Да, тревожеше се за много неща. Свързано беше с работата й. Не беше свикнала да се притеснява за собственото си поведение, а сега, докато стоеше на ъгъла на Мейн и Къмън Стрийт, я гнетеше безпокойство. Вместо да завие наляво по главната улица, тя се обърна в посоката, откъдето беше дошла. И каза тихо, както обикновено говореше на Хорас:

— Не биваше да оставям само онова момиче.

Нямаше да зареже Дуди, ако беше с колата си. Пък и хлапачката беше ужасно настоятелна. И миришеше особено. Наркотици? Може би. Джулия не беше от хората, които ще я осъждат. На младини и тя беше пушила трева. Може би наркотикът щеше да помогне на Дуди да преодолее болката от смъртта на майка й.

— Не берете грижа за мен — каза момичето. — Ще намеря татко. Първо обаче ще се преоблека. — И посочи халата, с който се беше загърнала.

— Ще почакам — промърмори Джулия… въпреки че не й се искаше. Чакаше я дълга нощ и като начало трябваше да изпълни дълга си към кучето. Хорас сигурно щеше да се пръсне, защото не го беше извела в пет часа, и сигурно беше гладен. Щом се погрижеше за него, щеше да отиде при онова, което хората наричаха бариера. За да види с очите си за какво става дума. Да направи снимки, ако има нещо за фотографиране.

След това й предстоеше най-важното: да се опита да пусне извънредно издание на „Демократ“. Важно беше за нея и смяташе, че е важно за града. Разбира се, патакламата можеше да приключи до сутринта, но и умът, и сърцето й подсказваха, че това няма да се случи.

Така или иначе… Сбърка, че остави сама Дуди Сандърс. Малката сякаш се държеше, но може би беше в шок и не осъзнаваше какво е станало. Разбира се, и дрогата оказваше влияние. Обаче говореше свързано.

— Няма нужда. Не искам да ме чакате.

— Сега не е хубаво да оставаш сама, миличка.

— Ще отида у Анджи. — Дуди сякаш се поразведри, макар че сълзите се стичаха по страните й. — Заедно ще намерим татко.

Според Джулия малката Маккейн притежаваше мъничко повече ум от Дуди, която беше наследила красотата на майка си, но (за жалост) ума на баща си. Все пак Анджи беше приятелка и ако тази вечер някой имаше нужда от верен приятел, то това беше Дуди Сандърс.

— Мога да те придружа… — подхвана, макар да не й се искаше. Даваше си сметка, че дори в зашеметеното си състояние момичето вероятно усеща нежеланието й.

— Не. Само на няколко пресечки е.

— Ами…

— Госпожо Шамуей… сигурна ли сте? Наистина ли майка ми…

Джулия неохотно кимна. Ърни Калвърт беше потвърдил, че е видял номера на самолета. Получила беше от него и нещо, което би трябвало да се предаде на полицията. Сигурно щеше да го убеди да отиде в участъка, ако не беше смайващата новина, че Дюк Пъркинс е мъртъв и го замества онзи некадърен пор Рандолф.

Ърни й даде окървавената шофьорска книжка на Клодет Сандърс. Беше в джоба й сега, докато стоеше на площадката пред къщата на Сандърс, и там щеше да остане. Щеше да я предаде или на Анди Сандърс, или на това бледо момиче, когато му дойдеше времето… но моментът още не беше настъпил.

— Благодаря — учтиво каза Дуди. — Вървете си, ако обичате. Не ви гоня, обаче… — Затвори вратата, без да довърши изречението.

И какво направи Джулия Шамуей? Подчини се на двайсетгодишно момиче, побъркано от скръб и вероятно дрогирано дотолкова, че да не отговаря за действията си. От друга страна, не можеше безкрайно да виси тук, колкото и да съчувстваше на Дуди. Имаше и други отговорности — Хорас, вестника. Едни се присмиваха на черно-белите снимки, направени от Пит Фрийман, и на обширните материали, посветени на местни събития, като например ежегодния магичен бал на средното училище; други твърдяха, че вестникът става само за постилане на котешката тоалетна, но всички четяха „Демократ“, особено когато се случеше някакво нещастие. Джулия беше решена утре съгражданите й да си получат вестника, дори ако й се наложеше да будува цяла нощ. Което й беше в кърпа вързано, след като и двамата редовни репортери бяха заминали извън града за уикенда.

Установи, че всъщност се радва на предизвикателството, и забрави Дуди Сандърс.

[1] Хорас Грийли (1811–1872) — политик и основател на Либералната републиканска партия. Неговият „Ню Йорк Трибюн“ се смята за най-влиятелния вестник в периода 1840–1870. Често му приписват прочутия цитат „Тръгни на запад, младежо, тръгни на запад“, чийто автор всъщност е Джон Л. Соул и чиято оригинална версия е следната: „Тръгни на запад, младежо, и расти заедно със страната.“. — Б.пр. ↑

3.

Хорас я изгледа обвиняващо, но по килима не се виждаха мокри петна, нямаше и кафява купчинка под стола в коридора — магическо местенце, което според Хорас беше невидимо за човешките очи. Джулия му сложи каишката, изведе го на улицата и докато търпеливо го чакаше да се изпишка до любимата си канавка, се взря в кълбото от бяла светлина на южния хоризонт. Все едно беше кадър от научнофантастичен филм на Стивън Спилбърг. В далечината се чуваше бумтенето на хеликоптерите. Да му се не види, колко мощни прожектори бяха включили? Северен Мотън сякаш се беше превърнал в иракско летище.

Хорас взе да обикаля в кръг, търсейки съвършеното местенце за завършване на тазвечерния ритуал по облекчаването. Джулия използва възможността и отново опита да се свърже по мобилния си телефон. Също като преди чу нормалната поредица от бибиткания… после те прекъснаха и настъпи тишина.

„Ще се наложи да фотокопирам вестника. Което означава максимум седемстотин и петдесет екземпляра.“ От двайсет години „Демократ“ не се печаташе в собствения печатарски цех. До 2002 всяка седмица тя носеше макета на вестника в печатница „Вю Принтинг“ в Касъл Рок, а сега не й се налагаше да прави дори това. Във вторник вечерта изпращаше страниците по електронната поща и вестниците, старателно опаковани с найлон, се доставяха в Честърс Мил преди седем сутринта на следващия ден. За Джулия, която беше свикнала с корекциите, нанасяни с молив, и напечатаното на машина копие, новата процедура беше истинско вълшебство. Само че вълшебните неща бяха ненадеждни. И тази вечер се оказа, че скептицизмът й относно нововъведенията, е бил напълно основателен. Може би щеше да съумее да изпрати материалите по електронната поща, но готовите вестници нямаше как да бъдат доставени рано на следващия ден. За щастие в бившия печатарски цех беше монтиран голям генератор, фотокопирната машина работеше безотказно и в склада имаше над петстотин пакета хартия. Ако можеше да повика на помощ Пит Фрийман… или Тони Гуей, отговарящ за спортните репортажи…

Хорас най-сетне намери подходящото място. След като си свърши работата, Джулия събра изпражненията в малка зелена торбичка с надпис „Кучешко ако“, питайки се какво би казал Хорас Грийли за свят, в който събирането на кучешки изпражнения не е само акт на куртоазия, а задължение, наложено от закона.

Сигурно щеше да се гръмне.

Щом завърза торбичката, отново опита мобилния си телефон.

Нямаше сигнал.

Прибра Хорас и го нахрани.

4.

Мобилният й телефон иззвъня тъкмо когато си обличаше палтото, за да отиде с колата до бариерата. Тя едва не изпусна фотоапарата, преметнат на каишка през рамото й, докато извади телефона от джоба си. Погледна екранчето и видя надписа „СКРИТ НОМЕР“.

— Ало? — каза и гласът й вероятно прозвуча особено, защото Хорас, който чакаше до вратата, готов за нощна разходка, наостри уши и се обърна да я погледне.

— Госпожа Шамуей? — Мъжки глас. Строг. Глас на официално лице.

— Госпожица Шамуей. С кого разговарям?

— Полковник Джеймс Кокс, госпожице Шамуей. От армията на Съединените щати.

— И на какво дължа тази чест? — Джулия осъзна, че тонът й е саркастичен, и мислено се упрекна — беше непрофесионално, но беше изплашена и иронията беше нейното оръжие против страха.

— Искам спешно да се свържа с човек на име Дейл Барбара. Познавате ли го?

Разбира се, че го познаваше. И се изненада, когато преди няколко часа го видя в „Дивата роза“. Беше пълна лудост, че е останал в града, пък и вчера Роуз беше казала, че е напуснал работа. Историята на Дейл Барбара беше сред стотиците, които Джулия знаеше, но не беше публикувала. Щом си издател на малък местен вестник, гледаш да не отваряш кутиите на Пандора. И да се пазиш от враговете си. Врагове като Рени Младши и пасмината му, които бяха пребили Барбара. Тя не вярваше на слуховете за готвача и Анджи, най-добрата приятелка на Дуди. Най-малкото защото смяташе, че Барбара има по-добър вкус.

— Госпожице Шамуей? — Делови тон. Студен тон. Глас на човек отвъд бариерата. Можеше да го намрази само заради това. — Чувате ли ме?

— Да. Познавам Дейл Барбара. Готвач е в ресторант на Мейн Стрийт. Защо?

— Изглежда, няма мобилен телефон, в ресторанта никой не вдига…

— Затворен е…

— … и стационарните телефони не работят.

— Тази вечер в града ни нищо не работи като хората, полковник Кокс. Включително мобилните. Забелязвам обаче, че вие безпроблемно се свързахте с мен, което ме кара да се запитам дали причината не е във вас, военните. — Гневът й (породен от страх като иронията й) я изненада. — Какво направихте? Какво?

— Нищо. Доколкото ми е известно.

Джулия така се изненада, че изгуби ума и дума. Което беше нетипично за редакторката на „Демократ“ — всички кореняци в Мил биха го потвърдили.

— „Виновни“ сме само за мобилните телефони — продължи той. — Входящите и изходящите обаждания в Честърс Мил са прекъснати. В интерес на националната сигурност. Моите уважения, мадам, но на наше място и вие бихте постъпили така.

— Съмнявам се.

— Така ли? — По гласа на Кокс пролича, че е заинтригуван, но не ядосан. — Ами ако имаме ситуация без прецедент в световната история, при това свързана с технология, която нито ние, нито който и да е познава?

Джулия отново не можа да измисли подходящ отговор.

— Повтарям — спешно ми трябва капитан Дейл Барбара — заяви той, възвръщайки си официалния тон.

— Капитан Барбара ли?

— Капитан в оставка. Можете ли да го намерите? Вземете си мобилния. Ще ви дам номер, на който да ме търсите. Винаги ще имате връзка.

— Защо аз, полковник Кокс? Защо не се обадихте на полицията? Или на някой общински съветник? Мисля, че и тримата са в града.

— Дори не съм опитал, госпожице Шамуей. Израснал съм в малко градче…

— Блазе ви.

— … и ми е известно, че големите клечки в общината знаят малко, местните ченгета — много, а редакторката на градския вестник знае всичко.

Тя се изкиска, въпреки че изобщо не й беше до смях.

— Защо да ви се обаждам, след като с него можете да се срещнете? В мое присъствие, разбира се. Тъкмо бях тръгнала към бариерата, когато ми позвънихте. Ще намеря Барби…

— Още нарича себе си така, а? — изкиска се Кокс.

— Ще го намеря и ще го доведа на срещата. Може да проведем импровизирана пресконференция.

— Не съм в Мейн, а във Вашингтон. На съвещание на консултативния съвет към президентството.

— Да не очаквате да направя дълбок поклон? — сопна се Джулия, въпреки че донякъде беше впечатлена.

— Госпожице Шамуей, нямам време за губене, вероятно и вие нямате. Затова в интерес на бързото разрешаване на проблема…

— Смятате ли, че е възможно?

— Престанете! Несъмнено сте били репортерка, преди да станете редакторка, и задаването на въпроси ви е като втора природа, но искам да разберете, че всяка минута е ценна. Ще изпълните ли молбата ми?

— Бих могла. Но при едно условие — да придружа Барби. Ще отидем на шосе 119 и ще ви се обадим оттам.

— Не! — отсече той.

— Ваша воля. Беше ми приятно да си поговоря с вас, полковник Ко…

— Оставете да довърша. Вашата страна на 119 е ТОТАЛНО ПРЕЦАКАНА. Означава…

— Знам какво означава, полковник, чела съм „Капан за сънища“ от Стивън Кинг. В какъв аспект се отнася за шосе 119?

— Ще ви кажа, мадам. Извинете ме за вулгарността, но там сега е като откриване на безплатен публичен дом. Половината население на вашия град е паркирало колите и пикапите си от двете страни на пътя и в нивата на някакъв фермер.

Джулия остави на пода фотоапарата, извади от джоба си бележник и написа: „Полк. Джеймс Кокс“ и „Като откриване на безплатен публичен дом.“ После добави: „Фермата на Динсмор?“ Да, вероятно полковникът говореше за имота на Олдън Динсмор.

— Така… — промърмори. — Какво предлагате?

— Имате право, не мога да ви попреча да отидете. — Той въздъхна, сякаш отчаян от несправедливостите в този свят. — Не мога да ви попреча и да напишете каквото ви хрумне във вашия вестник, макар че според мен е без значение, тъй като никой извън Честърс Мил няма да го прочете.

Усмивката на Джулия помръкна:

— Ако не възразявате, обяснете.

— Възразявам. И сама ще се сетите. Ако искате да видите бариерата (макар сигурно да са ви казали, че всъщност е невидима), доведете капитан Барбара на мястото, на което тя минава през Таун Роуд №3. Знаете ли къде се намира?

Отначало тя не реагира, после разбра за какво говори полковникът и се засмя.

— Нещо забавно ли се сетихте, госпожице Шамуей?

— Местните го наричат Шибания път, понеже през дъждовния сезон е почти невъзможно да се пътува по него.

— Много колоритно.

— Да разбирам ли, че на Шибания път няма тълпи зяпачи?

— В момента няма жива душа.

— Разбрахме се. — Тя пъхна бележника в джоба си, наведе се и взе фотоапарата. Хорас продължаваше търпеливо да чака до вратата.

— Чудесно. Кога да очаквам обаждането ви? По-точно обаждането на Барби по вашия телефон.

Джулия си погледна часовника — десет и една минута. Да му се не види, как беше отлетяло времето?

— Ще сме там в десет и половина, стига да намеря Барби. Мисля, че ще успея.

— Чудесно. Предайте му много поздрави от Кен. Това е…

— Шега, разбрах. Ще ни посрещне ли някой?

Кокс помълча, после отговори доста неохотно:

— Ще видите прожектори. И войници, охраняващи блокадата на пътя, но на тях им е наредено да не разговарят с местните хора.

— Да не… защо? Защо?

— Ако нещата не се уталожат, госпожице Шамуей, ще разберете всичко. За повечето подробности ще се досетите сама. Личи си, че сте умна жена.

— Заврете си отзад комплиментите, полковник! — кресна тя. Хорас наостри уши.

Кокс не се засегна, а искрено се разсмя:

— Както кажете, мадам. В десет и половина, нали?

Тя се изкушаваше да му откаже, но естествено нямаше да го стори.

— Десет и половина. Стига да открия Барби. Да ви се обадя ли тогава?

— Или вие, или Барби, но държа да разговарям с него. Ще чакам с ръка на телефона.

— Ами тогава ми дайте вълшебния номер. — Джулия притисна телефона с рамото си, докато се мъчеше пак да извади бележника. Разбира се, по закона на всемирната гадост бележникът ти трябва отново миг, след като си го прибрал — знаеха го всички репортери, а сега тя беше репортерка. Отново. Номерът, който й продиктува полковникът, я изплаши повече от всичко, казано от него. Зоновият код беше 000.

— Още нещо, госпожице Шамуей: имате ли имплантиран пейсмейкър? Слухов апарат? Нещо подобно?

— Не. Защо?

Стори й се, че той пак ще откаже да отговори, но се излъга.

— Близо до Купола има някакво енергийно поле. Не е вредно за повечето хора, те го усещат като слаб електрически удар, но влияе пагубно на електронните устройства. Някои изключва — например повечето мобилни телефони, ако се доближат на около метър и половина — други направо взривява. Занесете там касетофон и уредът ще се изключи. Занесете айпод или блекбери и очаквайте експлозия.

— И пейсмейкърът на Дюк Пъркинс се е взривил? От това ли е загинал?

— Десет и трийсет! Доведете Барби и не забравяйте да му предадете поздрави от Кен.

Той прекъсна връзката. Джулия постоя неподвижно няколко секунди, после се опита да се обади на сестра си в Луистън. Отново нямаше сигнал.

„Куполът — помисли си. — Накрая не говореше за бариера, а за Купола.“

5.

Тъкмо когато Барби си свали ризата и седна на леглото да си развърже маратонките, някой почука на вратата, до която се стигаше по страничното външно стълбище на дрогерията на Сандърс. „Само това ми липсва!“ — каза си той. Първо, беше капнал от умора, защото беше вървял почти през целия ден, после до късно вечерта беше работил в заведението. Второ, може би Младши и неколцина негови приятели бяха решили да устроят купон по случай завръщането му. Предположението беше невероятно, дори параноично, но изминалият ден беше като фестивал на невероятното. Освен това тази вечер не беше видял в „Дивата роза“ Младши, Франк Делесепс и останалите членове на бандата. Вероятно бяха сред зяпачите на шосе 119 или 117, но може би някой им беше съобщил за завръщането му и те крояха планове за късна нощна забава.

На вратата отново се почука. Барби стана и хвана дръжката на портативния телевизор. Не беше идеалното оръжие, обаче ако го хвърлеше, щеше да нарани първия, който се опиташе да влезе. Дървеният прът от гардероба също би могъл да послужи за отбиване на нападателите, само че жилището беше прекалено тясно, та да му позволи да замахне с пръта. Барби винаги носеше швейцарското си ножче, но нямаше да го използва. Не и ако не се нало…

— Господин Барбара? — извика някаква жена. — Барби? Там ли си?

Той пусна дръжката на телевизора и прекоси кухничката. Попита кой е, обаче още докато говореше, позна гласа.

— Джулия Шамуей. Един човек иска да говори с теб. Каза ми да ти предам много поздрави от Кен.

Барби отвори и я пусна да влезе.

6.

В общинската заседателна зала с чамова ламперия, намираща се в сутерена на сградата, ревът на генератора (вехт „Келвинейтър“) почти не се чуваше. Дългата маса в средата на помещението беше от кленово дърво и блестеше като стъкло. Тази вечер повечето столове около нея бяха празни. Четиримата присъстващи на спешното съвещание, свикано от Големия Джим Рени, се бяха скупчили от едната й страна. На председателското място седеше самият Рени, въпреки че беше заместник на председателя Сандърс. Зад него висеше карта на Честърс Мил — градчето с формата на чорап.

Освен тримата градски съветници тук беше и Питър Рандолф, който след смъртта на Дюк Пъркинс беше заел длъжността му на полицейски началник. Само Големия Джим изглеждаше способен да взема рационални решения. Рандолф явно беше потресен и изплашен. Анди Сандърс беше замаян от скръб. Андрея Гринъл, която си приличаше като две капки вода с по-малката си сестра Роуз, само дето беше по-пълна от нея и косата й беше прошарена, просто беше замаяна. Както обикновено.

През една януарска утрин преди четири-пет години се беше подхлъзнала на заледената алея, докато отиваше към пощенската кутия. Паднала беше лошо (за което вероятно беше спомогнало наднорменото й тегло) и си беше спукала два гръбначни диска. Доктор Хаскел й беше предписал новото чудодейно лекарство оксиконтин за облекчаване на силната болка. И оттогава непрекъснато й го даваше. Благодарение на добрия си приятел Анди, собственик на градската дрогерия, Големия Джим знаеше, че Андрея е започнала с четирийсет милиграма на ден и е стигнала до главозамайващите — в прекия и преносен смисъл — четиристотин. Информацията беше много полезна.

Сега той подхвана:

— Поради трагичното събитие в семейството на Анди аз ще председателствам съвещанието, ако не възразявате. Нашите най-искрени съболезнования, Анди.

— Точно така — обади се Рандолф.

— Благодаря — промърмори Сандърс и отново се разплака, когато Андрея докосна ръката му.

— Така. Всички ние имаме представа какво се е случило тук — каза Рени, — въпреки че хората в града още не го разбират…

— Бас държа, че не го разбират и хората извън града — отбеляза Андрея, но той се престори, че не я чува, и продължи:

— … и военните не сметнаха за необходимо да комуникират с нас, длъжностните лица.

— Проблемът е в телефоните, сър — намеси се Рандолф. Беше на ти с всички присъстващи и дори се смяташе за приятел на Големия Джим, но при официални случаи като този предпочиташе официалните обръщения. Пъркинс постъпваше по същия начин и поне за това старецът май беше прав.

Рени махна с ръка, сякаш да прогони досадна муха:

— Някой трябваше да дойде до бариерата откъм Мотън или Таркър и да ме повика… да повика всички нас, но не го направи.

— Сър, положението още е… ъъъ, неизяснено.

— Да, да, така е. Вероятно тъкмо затова още не са ни потърсили. Да, твърде е възможно и се моля на Всевишния това да е причината. Надявам се, че всички сте отправили молитви към Него.

Те покорно кимнаха.

— В момента обаче… — Рени ги огледа един след друг. Лицето му беше мрачно. Наистина беше разтревожен. Но и въодушевен. И готов за подвизи. Нещо му подсказваше, че до края на годината снимката му ще се появи на корицата на списание „Тайм“. Бедствие, особено бедствие, предизвикано от терористичен акт, понякога имаше своите предимства. Идеален пример в това отношение беше нюйоркският кмет Рудолф Джулиани. — В момента обаче, госпожо и господа, трябва да приемем възможността да сме откъснати от света.

Андрея притисна длан до устните си. Очите й блестяха или от страх, или от прекомерната доза болкоуспокояващо. Може би и от двете.

— Не може да бъде, Джим!

Анди заговори като човек, изпаднал в транс:

— „Надявай се за най-благоприятното, подготви се за най-лошото.“ Така казва Клодет. Тоест казваше. Сутринта ми приготви страхотна закуска. Бъркани яйца със сирене. Господи! — Сълзите му отново рукнаха.

Андрея пак докосна ръката му и този път той се вкопчи в дланта й. „Анди и Андрея — помисли си Големия Джим и усмивчица разполови долната част на месестото му лице. — Близнаци Тъпаци.“

— Надявай се за най-благоприятното, подготви се за най-лошото — повтори. — Чудесен съвет. В нашия случай най-лошото е да бъдем откъснати от света няколко дни. Или седмица. Може би дори месец. — Не го вярваше, но ако ги подплашеше, по-бързо щяха да приемат предложението му.

Андрея повтори:

— Не може да бъде!

— Не знаем какво е станало. — Поне това беше истина. — И няма как да разберем.

— Предлагам да затворим „Фуд Сити“ — намеси се Рандолф. — Поне за известно време. Иначе ще разграбят продуктите както когато се очаква снежна буря.

Рени се ядоса. Имаше си дневен ред и затварянето на супермаркета беше включено, но не като първа точка.

— Ъъъ… може би предложението ми е неуместно — добави Питър, като видя изражението на Големия Джим.

— Има нещо такова, Пит. Принципът е същият като да не затваряш банките в моменти на криза, защото ще предизвикаш паника.

— И банките ли ще затворим? — обади се Анди. — Ами банкоматите? Има по един в „Брауни“, в бензиностанцията… в моята дрогерия, разбира се… — Изглеждаше леко зашеметен, но изведнъж лицето му се проясни. — Мисля, че видях един и в здравния център, макар да не съм съвсем сигурен…

Рени се запита дали Андрея не е дала на колегата си солидна доза от любимите си хапчета.

— Изразих се метафорично, Анди — каза, като се стараеше да говори спокойно и любезно. — При сегашното положение храната е равнозначна на пари, така да се каже. Мисълта ми е, че не бива да се предприемат извънредни мерки, за да не се всява паника сред хората.

— Аха! — кимна Рандолф. Това го разбираше. — Ясно.

— Все пак поговори с управителя на „Фуд Сити“. Как му беше името… Кейд?

— Кейл. Джак Кейл.

— И с Джони Карвър, както и с… кой управлява „Брауни“ след смъртта на Дил Браун?

— Велма Уинтър — намеси се Андрея. — Не е местна, но е много симпатична.

Рени със задоволство забеляза, че Рандолф си записва имената в бележника си.

— Кажи на тези тримата, че продажбата на алкохол и дори на бира се забранява до второ нареждане. — Лицето му се озари от ужасяваща щастлива усмивка. — И „Дипърс“ не работи.

— На мнозина няма да се понрави алкохолната забрана — отбеляза Питър Рандолф. — На хора като Сам Вердро. — Вердро беше най-известният градски пияница, отличен пример (според Големия Джим) защо законът Валстид[1] никога не е трябвало да се отменя.

— Господин Вердро и себеподобните му просто ще страдат, след като им спрат бирата и брендито. Не бива да допуснем половината население на града да се напие като на Нова година.

— Защо не? — повдигна вежда Андрея. — Ще изпият запасите и край.

— Ами ако междувременно избухнат бунтове?

Андрея не отговори. Не разбираше защо да се бунтуват хората, ако имат храна, но от опит знаеше, че спорът с Джим Рени обикновено не води до нищо, освен да й скъса нервите.

— Ще изпратя от моите хора да поговорят с управителите.

— Отиди лично при Томи и Уилоу Андерсън. — Двамата Андерсън бяха собственици на „Дипърс“. — Може да ни правят въртели. — Той понижи глас и добави: — Радикали са.

Рандолф кимна:

— И то с леви убеждения. Над бара са закачили снимка на чичо Барак.

— Именно. — Отгоре на всичко Дюк Пъркинс беше позволил на онези двама мърляви хипита да си разиграват коня — в тяхното заведение се танцуваше, гърмеше рок и се пиеше до един през нощта. Старецът ги беше закрилял, а виж каква беля докараха на Младши и приятелите му. Обърна се към Анди Сандърс: — Дръж под ключ всички лекарства, отпускани с рецепта. Не говоря за назонекс или лирика. Сещаш се какво имам предвид.

— Всички медикаменти, съдържащи опиати, вече са под ключ — отвърна Анди. Изглеждаше обезпокоен от обрата на разговора. Рени знаеше причината, но не му пукаше, че аптекарят нарушава закона; сега имаха много по-важна работа.

— За всеки случай вземи допълнителни предпазни мерки — промърмори.

Андрея явно се изплаши. Сандърс я потупа по ръката:

— Не се безпокой, разполагаме с достатъчно за онези, за които лекарствата са жизненонеобходими.

Тя му се усмихна.

— Мисълта ми е, че всички в града трябва да останат трезви, докато приключи кризата — заяви Рени. — Съгласни ли сте? Гласувайте.

Всички вдигнаха ръце.

— А сега да се върнем към онова, с което започнахме, ако не възразявате. — Погледна Рандолф, който разпери ръце, сякаш едновременно се извиняваше и го молеше да продължи.

— Трябва да сме наясно, че хората ще се изплашат. А изплашените хора вършат бели, независимо дали са пияни или не.

Андрея погледна таблото вдясно от Рени: с бутони за телевизията, радиото със средни и ултракъси вълни и с вградено записващо устройство — нововъведение, което Големия Джим мразеше.

— Не трябва ли да го включим?

— Не виждам защо.

Проклетото записващо устройство (напомнящо за Ричард Никсън) беше идея на сополанко на име Ерик Евърет — трийсетинагодишен досадник, работещ като медик, когото всички в града наричаха Ръсти. На редовното събрание на жителите на Честърс Мил преди две години Евърет беше предложил идиотската идея, представяйки я като голяма стъпка в бъдещето. Предложението беше неприятна изненада за Рени, който обикновено не допускаше да го изненадат, особено политическите му противници.

Той възрази, че цената ще е твърде висока. В повечето случаи тази тактика успяваше при стиснатите янки, но този път удари на камък; Евърет представи разчет (данните вероятно беше получил от Дюк Пъркинс), който показваше, че федералното правителство ще плати осемдесет процента, субсидирайки програма, останала от времената на разточително харчене при управлението на Клинтън. Големия Джим беше надхитрен.

Не му се случваше често и не му се понрави, само че стажът му в политиката беше много по-дълъг, отколкото медицинския стаж на този Ръсти, и той знаеше, че има голяма разлика между загубена битка и загубена война.

— Може ли поне някой да води протокол? — плахо подхвърли Андрея.

— Според мен е по-добре заседанията ни да са неофициални. Поне засега! — заяви Рени. — Всичко, което обсъждаме, ще си остане между нас четиримата.

— Ами… щом смяташ така…

— Двама могат да пазят тайна само ако единият е мъртъв — отнесено избърбори Анди.

— Точно така, друже — кимна Големия Джим, все едно беше чул някакъв бисер на мъдростта. Обърна се към Рандолф и добави: — Основната ни грижа — основното ни задължение към града — е поддържането на реда до края на кризата. Което означава полицейски мерки.

— Правилно! — побърза да се съгласи Рандолф.

— Сигурен съм, че сега началник Пъркинс ни гледа от небето…

— Заедно с жена ми — обади се Анди. — Заедно моята с Клоди. — Той шумно се изсекна в носната си кърпа. Рени потръпна от отвращение, но го потупа по ръката (която не държеше кърпата).

— Точно така, Анди, двамата са заедно и се радват на Божията благодат. Но за нас тук, на земята… Пит, с колко души разполагаш?

Знаеше отговора. Знаеше отговорите на повечето си въпроси. Така животът беше много по-лесен. Към участъка на Честърс Мил се числяха осемнайсет полицаи — дванайсет „редовни“ на пълен работен ден и шестима „резервни“ на непълен (въпросните шестима бяха прехвърлили шейсетте и беше изгодно да ги държат на работа заради смехотворните заплати). Рени беше сигурен, че петима от „редовните“ служители на реда са извън града — или бяха със семействата си на футболния мач на гимназията, или на учението в Касъл Рок. Началник Пъркинс беше мъртъв. И макар Големия Джим да се придържаше към правилото да не се говори лошо за умрелите, беше уверен, че за града е по-добре старият Дюк да е на небето, отколкото тук, опитвайки се да оправи мазало, което беше далеч над ограничените му възможности.

— Положението не е розово — отговори Рандолф. — Налице са Хенри Морисън и Джаки Уетингтън, които се отзоваха на първоначалния код три. Тук са и Руп Либи, Фред Дентън и Джордж Фредерик, въпреки че астмата така го мъчи, че не знам доколко ще ни е полезен. Смяташе да се пенсионира по болест в края на годината.

— Горкият Джордж — промърмори Анди. — Досега да е свършил, ако не се поддържа с лекарства и онази помпа.

— Както ви е известно, Марти Арсено и Тоби Уилън хич ги няма напоследък. Единствената „резерва“, на която може да се разчита, е Линда Евърет. Накратко, имаме злощастно стечение на обстоятелствата — тежка криза с неизвестен изход и сума отсъстващи полицаи заради глупавия мач и още по-глупавото противопожарно учение.

Андрея наостри уши:

— Линда Евърет ли? Жената на Ръсти?

— Уф! — Големия Джим често пуфтеше, когато се ядосаше. — Тя е прост регулировчик, който спира движението, за да преминават учениците.

— Така е, сър — намеси се Рандолф, — обаче миналата година изкара в Касъл Рок курс по стрелба и притежава лиценз за огнестрелно оръжие. Което означава, че може да се движи въоръжена. Може би няма да е на разположение непрекъснато, защото си гледа децата, но все пак ще помогне. В крайна сметка имаме сериозна криза.

— Несъмнено, несъмнено — измънка Рени. Нямаше да допусне обаче скапаните съпрузи Евърет да изникват пред него като човечета на пружинка всеки път, когато се обърнеше. Накратко, не желаеше жената на онзи мухльо да участва в екипа му. Първо, беше доста млада, на не повече от трийсет, второ, беше голяма хубавица. Сигурен беше, че тя ще въздейства отрицателно на мъжете. Красивите жени винаги създаваха неприятности. Достатъчна му беше Уетингтън с големите цици.

— И така, равносметката е осем от осемнайсет — каза Рандолф.

— Забрави себе си — обади се Андрея.

Той се плесна по челото с опакото на дланта си, като че ли се опитваше да намести мозъка си:

— Ами да. Права си. Деветима сме.

— Малко сте — заяви Рени. — Налага се да привлечем още. Само временно, разбира се. Докато нещата се оправят.

— Кого имате предвид, сър? — попита Рандолф.

— Като начало моето момче.

— Младши ли? — Андрея повдигна вежди. — Толкова е млад, че още няма право да гласува… нали?

Големия Джим мислено направи разрез на мозъка й: петнайсет процента любими сайтове за пазаруване, осемдесет процента рецептори на наркотик, два процента памет и три — мисловен процес. Ето с каква измет му се налагаше да работи. „От друга страна — напомни си, — глупостта на колегите безкрайно ми улеснява живота.“

— Синът ми е на двайсет и една — отговори търпеливо. — През ноември ще стане на двайсет и две. И за щастие или по Божията воля се върна у дома за двудневна ваканция.

Питър Рандолф знаеше, че Рени младши се е завърнал у дома окончателно, понеже са го изгонили от училището — преди няколко дни го беше прочел в телефонния бележник на покойния Пъркинс. Само не му беше ясно откъде Дюк е получил информацията и защо я е сметнал за достатъчно важна, че да я запише. Видял беше още едно изречение в бележника: „Аномалии в поведението?“

Така или иначе моментът не беше подходящ да сподели информацията с Големия Джим, който продължаваше да говори с ентусиазма на водещ на телевизионно състезание, обявяващ особено привлекателна награда:

— … и Младши има трима приятели, които също смятам за подходящи — Франк Делесепс, Мелвин Сиърлс и Картър Тибодо.

Андрея отново изглеждаше разтревожена:

— Ами… тези момчета… тези младежи… не бяха ли замесени в побоя на паркинга на „Дипърс“?

Големия Джим й се усмихна толкова злобно, че сякаш я попари, и тя побърза да седне.

— Скандалът беше преувеличен. И предизвикан от употребата на алкохол, както става много често. Освен това инициаторът беше онзи Барбара. Ето защо не бяха повдигнати обвинения. Нали така, Питър?

— Да — отвърна Рандолф, макар че явно се почувства неловко.

— Въпросните младежи са по на двайсет и една, а Картър Тибодо май е на двайсет и три.

Тибодо наистина беше на двайсет и три и отскоро беше назначен на половин работен ден като автомонтьор. Двама предишни работодатели го бяха уволнили (заради буйния му нрав, така беше чул Рандолф), но сега май се беше кротнал. Новият му шеф Джони разправяше, че не е виждал толкова голям спец по електрическите системи.

— Пасват си идеално, добри стрелци са…

— Дано не се наложи да се убеждаваме в това им качество — прекъсна го Андрея.

— Никой няма да бъде застрелян, драга, и никой не предлага да назначим младежите за постоянно. Идеята ми е те временно да изпълняват полицейски функции. Запомнете, нямаме време за дълги обсъждания. Какво ще кажеш, Рандолф? Момчетата ще са на служба до края на кризата и ще им платим от бюджета за непредвидени разходи.

На Рандолф не му се искаше Младши, младежът с поведенчески аномалии, да се разхожда въоръжен по улиците на Честърс Мил, но още по-малко му се искаше да се противопостави на Големия Джим. Пък и наистина си струваше да имат под ръка още няколко пазители на реда. Дори да бяха млади. Не очакваше безредици в града, обаче временните полицаи можеха да охраняват местата, където главните пътища стигаха до бариерата. Стига тя още да беше там. Ами ако я нямаше? Проблемът щеше да е разрешен.

Усмихна се пресилено и заяви:

— Чудесна идея, сър. Нека утре да се явят в участъка в десет часа…

— По-добре в девет, Пит.

— По-добре в девет — повтори като папагал Анди Сандърс.

— Други въпроси, които трябва да обсъдим? — подхвърли Рени.

Всички мълчаха. Андрея сякаш искаше да попита нещо, но не помнеше какво.

— В такъв случай аз имам въпрос. Съветът одобрява ли началник Рандолф да приеме на временна служба и с минимална заплата Младши, Франк Делесепс, Мелвин Сиърлс и Картър Тибодо? Онези, които са съгласни, да гласуват.

Гласуването беше единодушно.

— Предложението е при… — Прекъснаха го два гърмежа като от огнестрелно оръжие. Всички подскочиха. Рени, който през целия си живот беше работил с двигатели, веднага разбра какво става. — Спокойно, приятели. Генераторът си прочиства гърло…

Вехтият генератор избумтя за трети път и замлъкна. Осветлението угасна, помещението потъна в пъклен мрак. Андрея изпищя. Анди Сандърс, който седеше вляво от Рени, промълви:

— Божичко, Джим, пропанът…

Големия Джим го хвана за рамото. Анди млъкна. Лека светлина пропълзя в голямата заседателна зала. Бяха се включили аварийните лампи в четирите ъгъла на помещението. Под жълтеникавото им блещукане хората около масата изглеждаха восъчнобледи и състарени. И много изплашени. Дори Големия Джим изглеждаше изплашен.

— Няма страшно — с престорено безгрижие подхвърли Рандолф. — Резервоарът се е изпразнил. Разполагаме с достатъчно запаси.

Анди погледна Големия Джим. Погледна го само за секунда, но Рени подозираше, че Андрея го е видяла. Което можеше да я подтикне към задаването на пореден неудобен въпрос.

„Ще забрави всичко след поредната доза оксиконтин“ — помисли си. В момента не се интересуваше от общинските запаси (или липсата на запаси). Щеше да се занимае с този въпрос, когато възникнеше необходимост.

— Е, приятели, знам, че и вие като мен бързате да си тръгнете, затова да преминем към следващата точка от дневния ред. Официалното назначаване на Пит за началник на полицията.

— Ами да, защо не? — измънка Анди. Говореше като човек, капнал от умора.

— Ако няма други предложения, да гласуваме.

Всички гласуваха както му се искаше.

Винаги ставаше неговото.

[1] А. Дж. Валстид (1860–1947) — американски законодател и автор на Закона за забраната на продажбата на спиртни напитки, действал в Съединените щати в периода 1920–1933 г. — Б.пр. ↑

7.

Младши седеше на най-горното стъпало пред семейната къща на Мил Стрийт, когато фаровете на хамъра на баща му осветиха алеята. Беше спокоен. Главоболието не се беше върнало. Анджи и Дуди бяха натикани в килера на Маккейн, където нямаше да ги намерят… поне известно време. Беше върнал в сейфа откраднатите пари. В джоба му имаше оръжие — пистолетът трийсет и осми калибър със седефена ръкохватка, който Рени старши му беше подарил по случай осемнайсетия му рожден ден. Сега щеше да си поговори с баща си. Щеше да го изслуша много внимателно. Усетеше ли, че старият знае какви ги е свършило синчето му (изглеждаше му почти невероятно, но за баща му сякаш нямаше тайни), щеше да го застреля. После щеше да насочи оръжието към себе си. Защото нямаше как да избяга, не и тази нощ. Може би дори и на следващия ден. На връщане се беше отбил при хората на градската мера и беше чул какво си говорят. Приказките им звучаха налудничаво, обаче голямото светещо кълбо на юг и по-малкото на югозапад, където шосе 117 завиваше към Касъл Рок, говореха, че тази нощ налудничавото е вярно.

Баща му слезе от джипа, тресна вратата и тръгна към къщата. Не изглеждаше нащрек, обезпокоен или ядосан. Седна до Младши, без да продума. После направи нещо, което безкрайно изненада младежа — сложи ръка на врата му и леко го стисна.

— Чу ли?

— Подочух това-онова. Само че не го разбирам.

— Никой не го разбира. Подозирам, че ни чакат тежки изпитания, докато положението се нормализира. Затова ще те питам нещо.

— Какво? — Младши стисна ръкохватката на пистолета.

— Ще изпълниш ли дълга си? Също и твоите приятели Франки, Картър и онзи Сиърлс?

Младши мълчеше и чакаше. Какви ги дрънкаше дъртият?

— Сега Питър Рандолф е началник на полицията. Трябват му хора. Искаш ли да работиш като полицай, докато се разчисти това мазало?

Младши изпита безумното желание да се запревива от смях. Или да изкрещи победоносно. Или и двете. Ръката на баща му още беше на врата му. Не го стискаше, не го щипеше, а сякаш… го галеше.

Пусна ръкохватката на пистолета. Хрумна му, че продължава дяволски да му върви — късметът не го беше изоставил.

Днес беше убил две момичета, които познаваше от малки.

Утре щеше да е градски полицай.

— Разбира се, татко — каза. — С радост ще помогнем. — И за пръв път от около четири години (може би дори от повече) целуна баща си по страната.

Молитви

1.

Барби и Джулия Шамуей почти не обелиха дума — нямаше за какво да разговарят. На пътя нямаше други коли освен тяхната, но щом излязоха от града, забелязаха, че прозорците на повечето фермерски къщи светят. Във фермите винаги имаше много работа и стопаните нямаха вяра на мейнската електрическа компания, затова всички имаха генератори. На минаване край кулата на Радиото на Исус видяха, че двете червени лампи на върха й проблясват както обикновено. Електрическият кръст пред малкото студио също светеше — като бял маяк в мрака. Звездите над него се бяха разпилели по небето с обичайното екстравагантно изобилие — безконечен поток от енергия, която не се произвежда от генератор.

— Навремето идвах тук за риба — промърмори Барби.

— Кълвеше ли?

— Много, но понякога въздухът смърдеше като мръсното бельо на боговете. Сигурно е от изкуствените торове. Така и не посмях да опитам улова.

— Не вони на тор, а на фарисейщина!

— Моля?

Тя посочи тъмния силует, скриващ звездите:

— Църквата на Христа Светия изкупител. Тяхна е и радиостанцията, която отминахме преди малко. Не си ли чувал за Радиото на Исус?

Барби сви рамене:

— Май съм виждал камбанарията. И за радиостанцията съм чувал. Няма начин да се спасиш от нея, ако живееш тук и притежаваш радиоапарат. Фундаменталисти ли са?

— В сравнение с тях закоравелите баптисти са невинни агънца. Самата аз ходя в Независимата църква. Не понасям Лестър Когинс, ненавиждам злорадите му проповеди: „Ха-ха, всички ще горите в пъкъла, само ние не.“ Често си задавам въпроса как могат да си позволят мощна радиостанция.

— Подаяния от признателните енориаши?

Джулия изсумтя:

— Може да попитам Джим Рени. Той е настоятел.

Тя караше симпатична хибридна тойота „Приус“ — кола, каквато според Барби не пасваше на предана републиканка, при това собственичка на вестник (от друга страна, май подхождаше на привърженичка на Независимата църква). Всяка коза за свой крак, нали така? Важното беше, че автомобилът се движеше и радиото работеше. За жалост обаче в този район сигналът на Исусовото радио беше толкова силен, че заглушаваше другите станции на ултракъси вълни. А тази вечер по него излъчваха някакви църковни пиеси за акордеон, от които Барби получи главоболие. Звучаха като полки, изпълнявани от оркестранти, умиращи от бубонна чума.

— Пробвай на средни вълни — предложи Джулия.

Той се подчини, но попадаше все на нощни предавания с много говорене, докато накрая улучи някаква спортна станция. Коментаторът съобщи, че преди мача между „Ред Сокс“ и „Маринърс“ на Фенуей Парк е било обявено едноминутно мълчание заради жертвите на „събитието в Западен Мейн“.

— Събитието — изсумтя Джулия. — Какво друго може да се очаква от спортен коментатор? Вземи изключи пустото радио.

На около два километра след църквата видяха зарево между дърветата. Щом излязоха от поредния завой, попаднаха под светлините на мощни прожектори. Два бяха насочени към тях, други два — към небето. Всяка дупка на пътя се виждаше като под микроскоп. Стволовете на брезите приличаха на призраци дългучи. Барби изпита усещането, че с Джулия са актьори в криминален филм от четирийсетте години на миналия век.

— Спри, спри, спри! — извика. — По-нататък е опасно. Наглед няма преграда, но повярвай, че е там. В най-добрия случай ще взриви цялата електроника на колата ти.

Тя се подчини и двамата слязоха. За миг останаха до колата, примижавайки срещу силната светлина. Джулия вдигна ръка да засенчи очите си. Отвъд прожекторите бяха паркирани два военни камиона с кафяви брезентови покривала. За по-сигурно шосето беше препречено и от магарета за рязане на дърва, укрепени с чували с пясък. В мрака равномерно бучаха мотори — не един, а няколко генератора. Барби забеляза, че дебелите електрически кабели на мощните прожектори се губеха в гората, където между дърветата проблясваха други светлини.

— Ще осветят периметъра — обясни и завъртя пръст във въздуха като рефер, обозначаващ хоумрън. — Ще заобиколят целия град с прожектори. Някои ще са насочени към къщите, други — към небето.

— Защо към небето?

— За да предупреждават пилотите от гражданската авиация. Ако някой случайно попадне в зоната. Според мен предпазната мярка е най-вече за тази нощ. До утре сутринта въздушното пространство над Честърс Мил ще бъде затворено плътно като чувалите с пари на чичо Скрудж.

Зад прожекторите и с гръб към тях се бяха строили половин дузина въоръжени мъже. Сигурно чуха приближаването на колата, но нито един не погледна назад.

— Здравейте, момчета! — извика Джулия.

Никой не се обърна. Барби не се изненада от реакцията им, защото докато пътуваха насам, Джулия му беше предала думите на Кокс. Все пак беше длъжен да опита. И тъй като дори в полумрака видя отличителните им знаци, знаеше какво да направи. Ако се съдеше по участието на Кокс, вероятно армията ръководеше операцията, но тези момчета не бяха войници.

— Йо, тюлени! — провикна се.

Никаква реакция. Той пристъпи по-близо. Забеляза някаква тъмна хоризонтална ивица над шосето, но тъкмо сега не му беше до нея. Повече го интересуваха хората, охраняващи бариерата. Или Купола. Шамуей беше казала, че Кокс е нарекъл преградата Купол.

— Не очаквах да видя тук спецотряда по разузнаване — заговори отново и направи още няколко крачки към барикадата. — Нищожният афганистански проблем е разрешен, нали?

Пак никаква реакция. Барби се приближи още малко. Скърцането на пясъка под подметките му изглеждаше оглушително.

— Бая шубета имало сред вас, така съм чувал. Да ви кажа честно, поуспокоих се. Ако положението наистина беше сериозно, щяха да изпратят рейнджъри.

— Педал! — промърмори един от морските пехотинци. — Педал!

Не беше кой знае какво, обаче Барби се окуражи и подвикна:

— Свободно, момчета. Свободно. Да си поговорим за това чудо тук.

Пехотинците нито продумаха, нито помръднаха. А той не искаше да се доближава повече до бариерата (или Купола). Не го побиха тръпки и косъмчетата на тила му не настръхнаха, но той знаеше, че онова нещо е тук. Усещаше го.

И го виждаше — онази ивица във въздуха. Нямаше представа как ще изглежда денем, но предполагаше, че ще е обагрена в червено — цветът на опасността. Готов беше да заложи всичките си спестявания — в момента малко над пет хиляди долара, че ивицата обхожда бариерата. „Като нашивка на ръкав“ — помисли си. Сви юмрук и почука върху черната линия — чу се звук, напомнящ потропване по стъкло. Един пехотинец подскочи.

— Май не бива да… — подхвана Джулия.

Той не й обърна внимание. Започваше да се вбесява. През целия ден си търсеше повод да се вбеси и сега го беше намерил. Знаеше, че няма полза да си го изкарва на младежите — те просто изпълняваха нареждания, но му беше трудно да преглътне отношението им.

— Йо, тюлени. Помогнете на събрат!

— Млъкни, приятел! — Макар човекът да не се обърна, Барби знаеше, че е командирът на тези дружелюбни симпатяги. — Имаме строга заповед, затова спасявай се сам. При други обстоятелства с удоволствие щях да те черпя една бира или да ти сритам задника. Но не и тук, не и тази нощ. Какво ще кажеш?

— Ами ще кажа добре — отговори Барби. — Само че тая работа хич не ми харесва. — Той се обърна към Джулия: — Носиш ли си телефона?

Тя му го показа:

— Крайно време е да си купиш. Човек вече не може без мобилен.

— Имам си. Супермодел от магазин трета употреба. Много рядко го използвам. Оставих го в чекмеджето, когато се опитах да напусна града. Реших, че и тази вечер мястото му е там.

Джулия му подаде телефона си:

— Сам набери номера. Имам си друга работа. — Повиши глас, та пехотинците да я чуят: — Аз съм редакторката на местния вестник и искам да направя снимки. Особено на войници, загърбили град, изпаднал в беда.

— Госпожо, умолявам ви да не снимате — каза командващият — едър човек с широки плещи.

— Ами спрете ме!

— Знаете, че не можем. Подчиняваме се на заповеди.

— Ей, пехотинец — озъби се тя. — Вземи си заповедите, навий ги на фунийка, наведи се и ги заври там, където слънце не огрява.

Под безмилостната светлина Барби видя нещо забележително — устните й бяха така свити, че приличаха на тънка линия, от очите й струяха сълзи.

Докато той набираше номера със странния код, Джулия извади фотоапарата и започна да снима. Светкавицата се губеше на фона на ярките прожектори, но Барби забеляза, че пехотинците потрепват при всяко нейно проблясване. „Може би се молят да не се видят отличителните им знаци“ — помисли си.

2.

Полковник Джеймс О. Кокс от армията на Съединените щати беше казал, че в десет и половина ще чака с ръка на телефона.

Барби и Джулия Шамуей бяха позакъснели и Дейл позвъни едва към единайсет без двайсет, но полковникът явно не беше отместил ръка от телефона, защото се обади на секундата:

— Привет. Кен е на телефона.

Дейл още беше вбесен, обаче не можа да се сдържи и прихна:

— Тук е Барби, сър. Хитрушата, на която все й върви.

Кокс също се засмя. Несъмнено си мислеше, че разговорът е потръгнал добре.

— Как си, командир Барбара?

— Добре съм, сър. Моите уважения, сър, но сега съм просто Дейл Барбара. Командвам само гриловете и фритюрниците в местния ресторант и не съм в настроение за празни приказки. Озадачен съм, сър, и съм адски вбесен, задето шайка смотани пехотинци са ми обърнали гръб и отказват да ме погледнат в очите.

— Ясно. Искаш от мен обяснения. Ако тези момчета можеха да помогнат да се сложи край на това положение, щеше да гледаш лицата вместо задниците им. Вярваш ли ми?

— Чувам ви, сър. — Което не беше отговор на въпроса.

Джулия продължаваше да снима. Барби се приближи до банкета. Оттук се виждаше голяма палатка, разпъната зад камионите. И по-малка — вероятно служеща за столова, плюс паркинг, претъпкан с още камиони. Морските пехотинци си бяха устроили лагер, вероятно имаха лагери и на изходите от града при шосета 119 и 117. Следователно се подготвяха за дълъг престой. Сърцето му се сви.

— Вестникарката там ли е? — попита Кокс.

— Да. Фотографира като побесняла. Предупреждавам ви, сър, че ще й кажа всичко, което ми съобщите.

Джулия престана да снима и му се усмихна.

— Ясно, капитане.

— Сър, няма да спечелите точки, като ме наричате така.

— Добре де, Барби. Доволен ли си?

— Да, сър.

— Колкото до снимките, които дамата реши да публикува… дано има достатъчно акъл да ги подбере, та да не изкара акъла на хората в това ваше градче.

— Мисля, че има.

— И ако ги изпрати по електронната поща на някого отвъд… преградата, примерно на многотиражно списание или на „Ню Йорк Таймс“, ще останете без интернет както без стационарни телефони.

— Сър, това е мръсен но…

— Решенията не вземам аз, а големите клечки. За твое сведение.

Барби въздъхна:

— Ще й предам.

— Какво? — обади се Джулия.

— Че ако изпратиш на някого снимките, ще накажат целия град, като отнемат достъпа до интернет.

Джулия направи жест, който Барби обикновено не свързваше с изискани републиканки. Той отново заговори на Кокс:

— Колко можете да ми кажете, сър?

— Всичко, което знам.

— Благодаря, сър — каза Барби, макар да се съмняваше, че полковникът ще бъде напълно откровен. Военните никога не споделяха всичко, което знаеха. Или си въобразяваха, че знаят.

— Наричаме го Купола — подхвана Кокс, — въпреки че всъщност не е купол. Поне така смятаме. Според нас е капсула, чиито очертания прилягат абсолютно точно към очертанията на града.

— Знаете ли колко е висок този купол?

— Смятаме, че е около осем хиляди метра. Още не знаем дали горната му част е плоска или заоблена.

Барби мълчеше. Беше загубил дар-слово.

— Колкото до дълбочината… Засега можем да кажем само, че е повече от три метра и половина, съдейки по разкопките, които правим на границата между Честърс Мил и градчетата на север.

— Местните наричат този район ТР-90 — промърмори Барби и не позна собствения си глас — толкова беше тих и вял.

— Все едно. Важното е друго. Видях спектрографски снимки, които буквално ме шашнаха. Дълги метаморфични скални пластове, разцепени на две. Помежду им няма пролука, но ясно се вижда мястото, на което скалната маса откъм север е хлътнала. Направихме запитване в сеизмологичния център в Портланд и — бинго! В 11.44 е регистрирано земетресение със сила две цяло и едно по Рихтер. Тогава се е спуснал Куполът.

— Браво на вас! — Барби предполагаше, че тонът му е подигравателен, но беше толкова зашеметен и смаян, че не беше сигурен.

— Сведенията за дълбочината не са окончателни, но са убедителни. Разбира се, проучването е на съвсем начален етап, обаче изглежда, че това чудо се е вкопало в земята на дълбочина, равна на височината му. И ако височината е осем хиляди метра…

— Как я установихте? С радар ли?

— Не. Тази пущина не се вижда на радара. Няма начин да разбереш, че е там, докато не се блъснеш в нея или докато си толкова близо, че не можеш да спреш. При спускането на Купола са загинали учудващо малко хора, но около него — отвътре и отвън — е затрупано с умрели птици.

— Знам. Видях ги. — Джулия беше приключила със снимането, беше застанала до Барби и слушаше какво казва той. — И какво използвахте? Лазери ли?

— Не, лазерните лъчи също преминават през преградата. Използвахме ракети с халосни бойни глави. От четири следобед бомбардировачите Ф-15А периодично излитат от Бангор. Изненадан съм, че не си ги чул.

— Може и да съм чул нещо. Само че мислех за други неща. — Например за разбития самолет. И за горящия камион с дървени трупи. За мъртъвците на шосе 117. „Учудващо малко загинали хора!“ — каза си.

— Ракетите непрекъснато рикошираха, но на височина приблизително осем хиляди метра прелетяха над преградата. Между нас казано, цяло чудо е, че не загина някой пилот.

— Прелетяхте ли над… Купола?

— Преди по-малко от два часа. Мисията завърши с успех.

— Кой го е спуснал, полковник?

— Не знаем.

— Дело на хората ли е? Дали армията е провеждала таен експеримент и нещо се е объркало? Или — Боже опази! — са превърнали в опитни мишки всички в градчето? Длъжен сте да ми кажете истината. Дължите го на местните хора. Всички са ужасени.

— И с основание. Не става въпрос за човешка грешка.

— Щяхте ли да разберете, ако беше обратното?

Кокс се поколеба, после заговори тихо, почти шепнешком:

— Разполагам с отлични информатори. Когато в НАСА пръднат, ние веднага разбираме. Същото се отнася за Екип девет в Лангли и за още няколко служби, за които никога не си чувал.

Твърде възможно беше полковникът да е откровен. Също толкова възможно беше и да лъже. Беше човек, фанатично отдаден на воинския си дълг: ако го бяха сложили на пост заедно с морските пехотинци, и той щеше да стои с гръб към хората от Честърс Мил. Нямаше да му харесва, но винаги изпълняваше заповедите.

— Възможно ли е да е природно явление? — попита.

— Похлупак, чиито очертания абсолютно точно съвпадат с очертанията на града ли? Ти как мислиш?

— Бях длъжен да попитам. Знаете ли дали е проницаем?

— Водата преминава през него. В малки количества, но преминава.

— Как е възможно? — промърмори Барби, въпреки че с Гендрън бяха видели странното движение на водата.

— Откъде да знаем? — Кокс явно губеше търпение. — Работим тук по-малко от дванайсет часа. Колегите се поздравяват даже за това, че са разбрали колко е висок Куполът. Може би ще стигнем до отговора, но засега сме в пълно неведение.

— Ами въздухът?

— Прониква повече от водата. Устроили сме измервателна станция на мястото, на което вашият град граничи с… ммм… — Чу се шумолене на хартия. — Харлоу. Направиха тест за въздушното налягане… каквото и да означава това. Важното е, че въздух преминава през преградата, и то много по-свободно от водата, обаче не напълно. Очаквайте промени в климатичните условия. Никой обаче не знае какви ще са. Току-виж Честърс Мил се е превърнал в Палм Спрингс. — Той невесело се засмя.

— А твърдите частици? — попита Барби, макар да смяташе, че знае отговора.

— Не преминават. Така смятаме. И да не забравяме най-важното — щом не проникват вътре, не могат и да излизат навън. Тоест изгорелите автомобилни газове…

— Не са опасни, понеже никой няма да пътува надалеч с колата си. В най-широката си част Честърс Мил е около шест километра и половина. По диагонал… — Той погледна Джулия.

— Най-много единайсет.

— Замърсяването от нафтата, използвана за отопление, няма да е фатално — каза Кокс. — Убеден съм, че всички в града имат скъпи котли за парното, които гълтат сума гориво — ненапразно на броните на автомобилите в Саудитска Арабия се мъдрят стикери „Аз обичам Нова Англия!“. Само че съвременните котли не работят без електричество. Предполагам, че разполагате със запаси от нафта, тъй като отоплителният сезон още не е започнал, обаче няма да имате полза от тях. В крайна сметка може би е за добро от гледна точка на замърсяването.

— Нима? Я опитай да живееш тук, когато е трийсет градуса под нулата и духа свиреп… — Той млъкна за момент. — Ще духа ли вятър?

— Не знаем. Попитай ме утре, може поне да имаме някаква теория.

— Предай му, че ще се отопляваме на дърва — промърмори Джулия.

— Госпожица Шамуей каза, че можем да се отопляваме на дърва.

— Не е толкова просто, капитан Барбара… Барби. Наистина разполагате с много дървен материал и не ви е необходимо електричество, за да запалите огън и да го поддържате, но от изгорелите дърва остава пепел. А тя е канцерогенна.

— Тук отоплителният сезон започва на… — Барби погледна Джулия.

— На петнайсети ноември — отвърна тя. — Или някъде там.

— Според госпожица Шамуей — средата на ноември. Кажи, че дотогава Куполът няма да го има.

— Единственото, което мога да кажа, е, че ще направим всичко възможно. Всъщност така стигнахме до целта на разговора. Умните глави — онези, които сме привлекли до този момент, са на мнение, че става въпрос за силово поле…

— Като в „Стар Трек“ — промърмори Барби. — Телепортирай ме, Скоти[1].

— Моля?

— Няма значение. Продължавайте, сър.

— Всички те са единодушни, че силовото поле не е възникнало случайно. Създало го е нещо близо до полето на въздействие или в центъра му. Нашите хора смятат, че второто е по-вероятно. „Все едно е дръжка на чадър“ — каза един.

— Подозирате, че причината за силовото поле е в града, така ли?

— Смятаме, че е твърде възможно. И по една случайност в момента в Честърс Мил се намира офицер, носител на много военни отличия…

„Бивш офицер — каза си Барби. — А военните отличия изхвърлих в Мексиканския залив преди осемнайсет месеца.“ Подозираше обаче, че току-що военната му служба е била удължена, независимо дали му харесваше или не. В името на отечеството, както гласеше баналната фраза.

— … чиято специалност в Ирак беше откриване на оръжейни заводи на „Ал Кайда“ и унищожаването им.

Така. В общи линии ставаше въпрос за поредния генератор. Той си спомни всички онези, край които бяха минали на път за тук — машини, ръмжащи в мрака и осигуряващи топлина и светлина. И гълтащи пропан. Изведнъж осъзна, че за жителите на Честърс Мил пропанът и акумулаторите ще станат по-ценни от златото. Едно беше сигурно — хората щяха да горят дърва. Ако застудееше и пропанът свършеше, щеше да се изгори голямо количество дървен материал. И никой нямаше да мисли за опасността от рак.

— Надали е като генераторите, които сега работят във вашия свят — продължи Кокс. — Машина, която може да създаде Купола… нямаме представа каква би могла да е, нито кой я е направил.

— Обаче чичо Сам я иска — подхвърли Барби. Стискаше толкова силно телефона, че имаше опасност да го счупи. — Това ви е целта, нали? Прав ли съм, сър? Сигурно, защото такава машина може да промени света. Хората в града са без значение. Някакви си косвени жертви.

— О, не драматизирай! — възкликна полковникът. — Помни, че интересите ни съвпадат. Открий генератора, ако съществува. Открий го, както издирваше оръжейните заводи, изключи го и готово.

— Ако съществува.

— Точно така. Ще се опиташ ли?

— Имам ли избор?

— Според мен нямаш, но аз съм професионален военен. За нас правото на избор не съществува.

— Кен, задачата е адски шибана.

Кокс не отговори веднага. На Барби му се стори, че освен тихото бръмчене (означаващо, че може би разговорът се записва) чува и мислите на бившия си командир. След няколко секунди полковникът каза:

— Вярно е, но нали си хитрушата, на която все й върви.

Барби се засмя.

Не можа да се сдържи.

[1] Култова фраза от телевизионния сериал „Стар Трек“, навлязла в попкултурата. Това е командата, която капитан Кърк дава на главния си механик Монтгомъри Скот — Скоти, когато иска да се върне на звездния кораб „Ентърпрайз“. — Б.пр. ↑

3.

Потеглиха обратно с колата. На минаване край Църквата на Христос Светия изкупител, Барби се обърна към Джулия. На светлината от таблото на колата лицето й изглеждаше уморено и сериозно.

— Няма да те моля да скриеш всичко, което чу, но мисля, че трябва да премълчиш нещо.

— Генераторът, който може да е в града или извън него. — Тя отмести от волана едната си ръка и помилва по главата Хорас, сякаш това я успокояваше и й вдъхваше увереност.

— Да.

— Защото ако някакъв генератор създава силовото поле — Купола на твоя полковник — тогава някой го управлява. Някой сред нас.

— Кокс не го каза, но съм убеден, че го мисли.

— Ще го запазя в тайна. И няма да изпратя снимките по електронната поща.

— Добре.

— Така или иначе първо трябва да бъдат поместени в „Демократ“, мамка му — добави Джулия и продължи да гали кучето. Обикновено Барби се изнервяше от хора, които шофират само с една ръка на волана, но не и тази вечер. По Битч Роуд и шосе 119 не се движеше нито една кола. — Освен това разбирам, че понякога доброто дело е по-важно от добрата статия. За разлика от редакторите на „Ню Йорк Таймс“.

— Браво на теб!

— И ако откриеш генератора, няма да ми се наложи често да пазарувам от „Фуд Сити“. Ненавиждам този магазин… — Тя млъкна и след малко попита: — Дали изобщо ще е отворен утре?

— Според мен — да. Хората тук още не осъзнават напълно какво ги чака.

— В такъв случай още сутринта ще го посетя — замислено промърмори Джулия.

— Предай много поздрави на Роуз Туичъл — сто на сто ще се засечете там. Твърде вероятно е да я придружава верният Ансън Уилър. — Той си спомни съвета, който беше дал на Роуз, и се засмя: — Месо, месо, месо.

— Моля?

— Ако имаш генератор в къщата си…

— Разбира се, че имам. Живея над редакцията на вестника. Нямам къща, а симпатичен апартамент. За покупката на генератора получих данъчно облекчение — добави гордо.

— Тогава купи месо. Месо и консервирани храни. Консервирани храни и месо.

Джулия се замисли. Наближаваха центъра на градчето. В много къщи светеше. „Докога ли?“ — запита се Барби. Спътницата му заговори и прекъсна мислите му:

— Полковникът има ли представа как да откриеш този генератор?

— Никаква. Намирането на опасни обекти беше моята специалност и той го знае. — Помълча, после попита: — Случайно да ти е известно дали в града има Гайгеров брояч?

— Случайно ми е известно, че има. В сутерена на общината. Всъщност под сутерена, където е скривалището в случай на атомна експлозия.

— Гъбаркаш ме!

Тя се засмя:

— Никак даже, Шерлок. Преди три години писах материал за бомбоубежището, а Пит Фрийман го снима. В сутерена се помещават голяма заседателна зала и малка кухня. До скривалището се стига по няколко стъпала надолу след кухнята. Доста е голямо. Построено е през петдесетте, когато пръскахме луди пари за атомни бомби.

— „На брега“[1] — промърмори Барби.

— Да. И „Горко на теб, Вавилоне“[2]. Доста е потискащо. Снимките на Пит ми напомниха за бункера на Хитлер малко преди смъртта му. Има нещо като малък склад, натъпкан с консерви и половин дузина походни легла. Също оборудване, доставено от правителството. Включително Гайгеров брояч.

— Обзалагам се, че консервираните храни отпреди петдесет години са много вкусни.

— Всъщност запасите се подменят през няколко години. След терористичните атаки на единайсети септември дори монтираха малък генератор. В ежегодните отчети на общинския съвет фигурира сумата за поддържане на скривалището. Навремето беше триста долара, сега е двойно по-голяма. Така или иначе има Гайгеров брояч. — За миг тя отмести очи от шосето и погледна Барби. — Разбира се, Джеймс Рени смята за своя собственост всичко в сградата на общината — от тавана до сутерена — затова ще се поинтересува за какво ти е броячът.

— Той няма да знае.

Джулия не започна да го разпитва, само подхвърли:

— Ще дойдеш ли с мен в редакцията? Ще гледаш по телевизията обръщението на президента, докато аз сглобявам вестника. Извънредният брой ще е безкрайно постен. Една статия, половин дузина снимки за местна консумация, никаква рекламна листовка за сезонната разпродажба в магазина на Бърпи.

Той се замисли. На следващия ден му предстоеше много работа — не само да готви, ами и да задава въпроси. Пак щеше да се занимава с онова, което правеше в армията. От друга страна, ако се върнеше в жилището си над дрогерията, щеше ли да заспи?

— Добре — кимна. — Може би не трябва да ти го казвам, но съм отличен асистент. И правя убийствено кафе.

— Господине, току-що получи временно назначение. — Тя отмести от волана дясната си ръка и Барби плесна дланта й.

— Може ли да те попитам още нещо? Обещавам да не го публикувам.

— Казвай.

— Този научнофантастичен генератор. Мислиш ли, че ще го намериш?

Той се позамисли и отговори чак след като Джулия паркира пред сградата, в която се помещаваше редакцията на „Демократ“:

— Не. Ще е прекалено лесно.

Тя въздъхна и кимна, после стисна дланта му:

— Дали ще помогне, ако се моля да успееш?

— Във всеки случай няма да ми навреди — промърмори Барби.

[1] Роман от Невил Шут, издаден през 1957, в който се описва светът една година след Третата световна война. Атомни бомби са унищожили Северното полукълбо, човечеството е заплашено от радиационно отравяне. По книгата са създадени едноименният филм (1959) с участието на Грегъри Пек, Ава Гарднър и Фред Астер, както и телевизионният сериал (2000) с Арманд Асанте и Рейчъл Уорд. — Б.пр. ↑

[2] Роман от американския писател Пат Франк, издаден през 1959. И до днес книгата е много популярна. Описани са последствията от атомна война върху измисленото градче Форт Рипоуз във Флорида. За заглавие е използван цитат от Откровение: „Горко, горко на тебе, велики граде Вавилоне, понеже в един час дойде съдбата ти!“ — Б.пр. ↑

4.

В Деня на Купола в Честърс Мил имаше само две църкви; и двете разпространяваха протестантската религия, макар и по съвсем различен начин. Католиците посещаваха „Дева Мария“ в Мотън, а дванайсетината евреи в градчето ходеха в „Бет Шалом“ в Касъл Рок, щом почувстваха необходимост от духовна утеха. Навремето в Мил имаше унитарианска църква, която в края на осемдесетте престана да действа. Местните бяха единодушни, че и без това е била твърде префърцунена. Сега в сградата се помещаваше книжарницата за нови и антикварни книги.

Тази вечер и двамата пастори бяха „настроени коленопреклонно“, както често казваше Големия Джим Рени, но техните молитви, мисли и очаквания бяха на противоположни полюси.

Преподобната Пайпър Либи, която проповядваше от амвона на Независимата църква, вече не вярваше в Бог, въпреки че не беше споделила този факт с паството си. За разлика от нея Лестър Когинс беше толкова религиозен, че фанатизмът му граничеше с лудост (както се случва обикновено).

Преподобната Либи — още по спортни дрехи и (въпреки че беше на четирийсет и пет) с достатъчно стегнато тяло, че да изглежда добре с тях, коленичеше пред олтара сред почти пълен мрак (Независимата църква нямаше генератор), а немската й овчарка Кловър лежеше до нея, притворила очи и облегнала муцуна на предните си лапи.

— Здрасти, Отсъстващ — промърмори Либи. Това беше най-новото й обръщение към Господ. През есента го беше наричала Великото Може Би, а през лятото — Всемогъщият Неизвестен. — Знаеш какво ми се случи — сигурна съм, защото ти казах поне сто пъти, но тази вечер няма да говоря за това. Което вероятно Те радва. — Въздъхна и отново подхвана: — Положението е много сложно, Приятелю. Дано разбираш какво става, защото аз нямам представа. Но и двамата знаем, че утре тук ще е препълнено с хора, търсещи божествено спасение от бедствието.

В църквата беше тихо, тихо беше и навън. Прекалено тихо, както често казваха героите в старите филми. Друг път случвало ли се беше градчето да е така притихнало в съботна вечер? Не се движеха никакви автомобили, нямаше го басовото думкане на групите, които през уикенда свиреха в „Дипърс“ (собствениците на заведението винаги рекламираха музикантите като „ИДВАЩИ НАПРАВО ОТ БОСТЪН“).

— Няма да Те моля да ми разкриеш волята Си, понеже вече не вярвам, че имаш воля. Обаче ако случайно съществуваш — не отричам напълно тази възможност — моля Те, помогни ми да кажа нещо утешително. И не на небето, а тук, на земята. Понеже… — Тя се разрида, което не я изненада. Напоследък често плачеше, но само насаме. Хората в Нова Англия гледаха с лошо око на циврещи свещеници и политици.

Кловър усети колко е разстроена и заскимтя. Пайпър му се скара и отново се обърна към олтара. Често си казваше, че кръстът на него прилича на емблемата на автомобилите „Шевролет“, измислена от човек, който преди сто години е видял символа на тапетите в хотелска стая в Париж и го е харесал. Според нея всички, които смятаха за божествени подобни символи, не бяха с всичкия си. Въпреки това продължи молитвата си:

— Защото вероятно знаеш, че си имаме само този свят. Искам да помогна на моите събратя. Това е мой дълг и още искам да го изпълнявам. Затова ако Си там и ако държиш на своите чеда — което според мен е твърде съмнително — умолявам Те да ми помогнеш. Амин.

Либи се изправи. Нямаше фенерче, но предполагаше, че ще се добере до вратата, без да си нарани пищялите. Познаваше сградата като опакото на дланта си. И я обичаше.

— Да си вървим, Кловър — промърмори. — След половин час ще говори президентът — другият Отсъстващ. Ще го слушаме по радиото в колата.

Кучето покорно я последва, необезпокоявано от религиозни дилеми.

5.

На Битч Роуд (наричан само път Номер три от вярващите, посещаващи Църквата на Светия изкупител) се разиграваше много по-динамична сцена, и то под ярка електрическа светлина. Храмът на Лестър Когинс беше снабден с генератор, и то толкова нов, че етикетите за превоз още бяха залепени за оранжевия му корпус. Монтиран беше в барака, също боядисана в оранжево, до складовото помещение зад църквата.

Лестър беше на петдесет, но благодарение на гените и на усърдните си грижи за храма на тялото си, изглеждаше на не повече от трийсет и пет (премереното използване на прочута серия мъжки козметични препарати също подпомагаше младежкия му вид). Тази вечер носеше само гимнастически шорти и всяко мускулче на тялото му се очертаваше.

По време на богослуженията (пет пъти седмично) Лестър се молеше с глас на фанатичен телевизионен евангелист, при което името на Всевишния излизаше от гърлото му като от усилвател на електрическа китара. Дори когато се молеше насаме, той несъзнателно използваше същия маниер. Само че когато беше силно разтревожен, когато наистина искаше да се посъветва с Бог на Мойсей и Аврам, Онзи, който денем се движи като димен, а нощем — като огнен стълб, Лестър говореше гърлено, все едно ръмжеше куче, готово да се нахвърли върху непознат. Не го знаеше, защото нямаше кой да го чуе как се моли. Пайпър Либи беше останала вдовица, след като преди три години при катастрофа загуби съпруга си и двете си момчета; Лестър Когинс беше закоравял ерген, измъчван в юношеството си от кошмари, в които докато мастурбираше, внезапно виждаше Мария Магдалена на прага на стаята си.

Църквата беше нова като генератора и изградена от скъпа кленова дървесина. Обзавеждането беше спартанско. Зад голия гръб на Лестър се намираха три реда пейки. Пред него беше амвонът — аналой с Библия върху него и голям дървен кръст, окачен на пурпурна завеса. Балконът за хористите беше вдясно, в единия му край бяха струпани музикалните инструменти.

— Боже, чуй молитвата ми — изрече Лестър с гърления си глас, предназначен за молитви насаме, когато не театралничеше, а наистина се обръщаше към „началника“ си. Държеше въже с дванайсет възела — по един за всеки апостол. Деветият, обозначаващ Юда, беше боядисан в черно. — Боже, чуй молитвата ми в името на разпнатия и възкръснал Исус.

Той се заудря с въжето — първо по едното рамо, после по другото. При всеки удар по плътта му, покрита с белези, се чуваше звук като от тупалка за килими. И преди Лестър се беше бичувал, но никога с такава ожесточеност.

— Боже, чуй молитвата ми! Боже, чуй молитвата ми! Боже, чуй молитвата ми! Боже, чуй молитвата ми!

Туп… туп… туп… туп. Болка като от пареща коприва. Като от изгаряне. Проникваща по магистралите и страничните пътища на жалките му човешки нерви. И ужасяваща, и ужасно приятна.

— Боже, всички в този град сме грешници и аз съм най-големият! Слушах Големия Джим Рени и вярвах на лъжите му! Да, вярвах, а сега дойде часът на разплатата. Така е откакто свят светува — всички плащат за греховете на един. Не се гневиш лесно, но когато ни връхлети, Твоят гняв е като буря над житна нива — не помита едно стъбло, а много.

В Мил имаше и други грешници (той не беше наивен и знаеше, че мнозина ругаят, танцуват, правят секс и се дрогират), които несъмнено заслужаваха да бъдат бичувани, но ги имаше и във всеки друг град, а само Честърс Мил беше сполетян от това ужасно Божие наказание.

И все пак… все пак… възможно ли беше неведомото проклятие да не е заради неговия грях? Да. Но твърде невероятно.

— Боже, кажи ми как да постъпя. На кръстопът съм. Ако волята Ти е утре да застана на този амвон и да призная какво ме убеди да сторя онзи човек, какви грехове извършихме заедно и какви — само аз, ще се подчиня. Само че това ще е краят на службата ми като свещеник и ми е трудно да повярвам, че го искаш от мен в такъв съдбовен момент. Ако пожелаеш да чакам… да чакам и да видя какво ще се случи… да чакам и да се моля с паството си да се освободим от бремето… ще се подчиня. Да бъде волята Ти, Господи. Сега и завинаги.

Престана да се бичува (усещаше как топли и успокояващи ручейчета се стичат по гърба му; няколко възли на въжето бяха почервенели) и вдигна към тавана лицето си, обляно в сълзи.

— Защото тези хора не могат без мен? Боже. Знаеш, че тъкмо сега съм им най-необходим. Затова… ако волята Ти е тази чаша да бъде отдръпната от устните ми… моля те, дай ми знак.

Той зачака. И не щеш ли, Бог каза на Лестър Когинс:

— Ще ти пратя поличба. Иди при твоята Библия, както правеше като малък след онези лоши сънища.

— Ей-сега! — възкликна Лестър. — Веднага.

Преметна на врата си въжето с възлите, при което то увисна на раменете и гърдите му като кървава подкова, и се качи на амвона, без да обръща внимание на кръвта, която течеше на вадички по гърба му и се просмукваше в ластика на шортите му. Застана зад катедрата, сякаш се готвеше за проповед (въпреки че и в най-страшните си кошмари не се беше виждал да проповядва полугол), затвори Библията и стисна клепачи:

— Господи, да бъде волята Ти. Отправям ти въпрос в името на Твоя Син, разпнат в позор и възкръснал в слава.

И Господ каза:

— Отвори Моята Книга и виж какво пише.

Лестър се подчини (внимаваше да не отвори Библията по средата — това си беше чист Стар завет). Сложи пръста си върху една страница, после отвори очи и се наведе. Беше двайсет и осми стих от двайсет и осма глава от Второзаконието. Той прочете:

— „Ще те порази Господ с лудост, слепота и вцепеняване на сърцето.“

Това с вцепеняването на сърцето не беше толкова зле, но като цяло цитатът не беше окуражаващ. Нито пък ясен. После Бог отново проговори:

— Не спирай дотук, Лестър.

Пастор Когинс зачете двайсет и деветия стих:

— „И ще ходиш пипнешком по пладне…“ Да, Господи, да — прошепна той и продължи: — „… както слепец ходи в тъмнина, не ще имаш сполука в пътищата си, и ще бъдеш всеки ден притесняван и ограбван, и не ще има кой да те защити.“ Ще ослепея ли, Боже? — възкликна. — Моля Те, не ми го причинявай, въпреки че ако такава е волята Ти…

Господ пак му каза:

— Да не ти е изпила чавка ума, Лестър?

Пастор Когинс се ококори. Бог беше изрекъл една от любимите фрази на майка му.

— Не, Господи, не.

— Тогава погледни отново. Какво ти показвам?

— Нещо за лудост. Или слепота.

— Кое от двете според теб е по-вероятно?

Лестър препрочете стиховете. Близки бяха само думите слепота и слепец.

— Това ли е… Боже, това ли е моят знак?

И Господ му отговори:

— Да, но не твоята слепота; засега твоите очи ще виждат по-ясно. Търси слепеца, който е обезумял. Видиш ли го, кажи на паството си какви ги е вършил Рени и как си му помагал. Искам и двамата да си признаете. Ще ти кажа повече, но сега иди си легни, Лестър. Изцапа с кръв целия под.

Пастор Когинс се подчини, но първо коленичи и почисти кръвта зад амвона. Докато работеше, не се молеше, обаче размишляваше върху прочетеното. Чувстваше се много по-добре.

Засега щеше да говори общи приказки за греховете, поради което Мил беше откъснат от света чрез неведомата бариера, но щеше да е нащрек за поличбата. За сляп мъж или жена, загубили разума си.

6.

Бренда Пъркинс слушаше Радиото на Исус, понеже мъжът й го харесваше (беше го харесвал), но за нищо на света не би стъпила в Църквата на Светия изкупител. Беше привърженица на конгрегационализма и беше накарала съпруга си да я придружава в Независимата църква. Сега Хауи за последен път щеше да е там, но нямаше да го знае. Щеше да лежи в ковчега, докато Пайпър Либи възхваляваше живота и делото му.

Тя сякаш за пръв път осъзна необратимостта на случилото си. И за пръв път, откакто чу ужасната новина, даде воля на чувствата си и зарида. Може би защото сега можеше. Сега беше сама.

По телевизията президентът, изглеждащ невероятно състарен, каза:

— Скъпи сънародници, искате отговори. И аз се заклевам да ги споделя с вас веднага щом ги науча. Никаква секретност по този въпрос! Моят прозорец към случващото се ще е и ваш прозорец. Тържествено ви обещавам…

— Да ви хвърлям прах в очите — каза Бренда и заплака още по-силно, защото фразата беше сред любимите на Хауи. Изключи телевизора и хвърли на пода дистанционното. Идваше й да го стъпче, но се въздържа най-вече защото си представи как мъжът й клати глава и й казва да не прави глупости.

Отиде в малкия му кабинет, защото изпитваше желание някак си да е близо до него, докато духът му още е в къщата. Искаше й се да го докосне. Генераторът в задния двор мъркаше. „Като доволен котарак“ — би казал Хауи. Разсърди му се, когато го купи след терористичните атаки на единайсети септември („За всеки случай“ — беше казал той), но сега съжаляваше, задето му вдигна скандал. В тъмното щеше да се чувства още по-изплашена, още по-самотна.

На бюрото му стоеше само отвореният лаптоп. Скрийнсейвър беше снимка от отдавнашен мач за Малката лига. Хауи и Чип бяха със зелените екипи на местния бейзболен отбор „Сандърс — властелините на дрогериите“; беше направена през годината, когато Хауи и Ръсти Евърет бяха извели „Сандърс“ на щатските финали. Чип беше прегърнал баща си, Бренда прегръщаше и двамата. Прекрасен ден. Ала крехък. Крехък като кристална чаша.

Още не беше съобщила на Чип трагичната вест и мисълта за този разговор (ако изобщо успееше да се свърже със сина си) съвсем я довърши. Зарида и коленичи до бюрото на мъжа си. Допря една до друга дланите си, както правеше в детството си, докато коленичеше по пижама до леглото си и повтаряше като мантра: „Боже, пази мама, Боже, пази татко, боже, пази златната ми рибка, която още си няма име…“

— Господи, аз съм, Бренда. Не си искам мъжа обратно… всъщност го искам, но знам, че не можеш да ми го върнеш. Моля те само да ми дадеш сили да издържа сега. И се питам дали… не знам дали не е светотатство… може и да е… но се питам дали ще ми позволиш да говоря с него още веднъж. Да го докосна още веднъж, както той ме докосна тази сутрин. — Като си спомни допира на пръстите му, Бренда се разрида още по-силно. — Известно ми е, че Ти не се занимаваш с духове… освен със Светия дух, разбира се… но може ли да го изпратиш в съня ми? Знам, че искам много, обаче… О, Господи, в мен сякаш е зейнала бездна. Не подозирах, че може да чувствам такава празнота, и се боя, че ще падна в нея. Ако ми помогнеш, че ти се отплатя. Само поискай нещо и ще го изпълня. Моля те, Господи, едно докосване. Или една дума. Дори да е в съня ми. — Тя дълбоко си пое дъх и изхълца. — Благодаря Ти. Разбира се, ще се изпълни Твоята воля. Независимо дали ми харесва или не. — Поусмихна се невесело и добави: — Амин.

Отвори очи и стана, като се хвана за бюрото. Неволно бутна компютъра и екранът веднага светна. Хауи вечно забравяше да изключи лаптопа, но пък кабелът му винаги беше в контакта, та батерията да не се изтощи. А десктопът му беше много по-прегледен от нейния, който все беше задръстен с каталози, свалени от интернет, и подсещащи бележки. На десктопа на Хауи винаги имаше само три папки, подредени под иконката на твърдия диск. ТЕКУЩИ, където той съхраняваше доклади за разследвания, провеждащи се в момента, и СЪДИЛИЩЕ, където беше списъкът на призованите да свидетелстват. Третата беше ДОМ и в нея се съдържаше всичко, свързано с къщата. Бренда си каза, че ако я отвори, може да научи нещо за генератора, а информацията й беше необходима, за да го поддържа в работен режим възможно най-дълго. Хенри Морисън сигурно щеше да смени сегашната газова бутилка, но дали Хауи беше взел резервни? Ако ли не, тя трябваше да купи още бутилки от магазина на Бърпи или от бензиностанцията, преди да са ги разграбили.

Понечи да я отвори, но изведнъж забеляза четвърта папка вляво на монитора. Виждаше я за пръв път. Опита се да си спомни кога за последен път е поглеждала екрана на лаптопа, обаче не можа.

Названието на папката беше ВЕЙДЪР.

В града имаше само един човек, когото Хауи наричаше на името на лошия Дарт Вейдър от „Междузвездни войни“ — Големия Джим Рени.

Стана й любопитно, тя премести курсора върху новата папка и щракна два пъти с мишката, питайки се дали папката е защитена с парола. Предположението й се потвърди. Опита с фразата ДИВИ КОТКИ, парола за ТЕКУЩИ (мъжът й не си беше направил труда да защити СЪДИЛИЩЕ), и папката се отвори. Съдържаше два файла. Единият беше ТЕКУЩО РАЗСЛЕДВАНЕ. Другият — ПИСМА ОТ ГПМ. На езика на Хауи ГПМ означаваше главния прокурор на Мейн. Тя отвори втория. Прегледа го набързо и толкова се слиса, че сълзите й пресъхнаха. Силно впечатление й направи обръщението: не „Драги началник Пъркинс“, а „Скъпи Дюк.“ Въпреки че в писмото се съдържаха сложни юридически термини, някои фрази й се набиха в очите, все едно бяха написани с получерен шрифт. Първата беше: „Незаконно присвояване на общински средства.“ Следващата гласеше: „Почти сигурно е, че е замесен председателят на общинския съвет Сандърс.“ И накрая: „Тази злоупотреба със служебно положение е много по-сериозна, отколкото предполагахме преди три месеца.“.

Към края на писмото Бренда прочете още нещо, което й се стори написано с главни букви: „ПРОИЗВОДСТВО И РАЗПРОСТРАНЕНИЕ НА НАРКОТИЦИ.“.

Май Бог беше чул молитвите й, макар че реакцията му беше напълно неочаквана. Тя седна на стола на Хауи, щракна на ТЕКУЩО РАЗСЛЕДВАНЕ в папката ВЕЙДЪР и остави покойния си съпруг да й говори.

7.

Обръщението на президента — изобилстващо с успокоителни фрази и лишено от конкретна информация — свърши двайсет минути след полунощ. Ръсти го изгледа на телевизора във фоайето на третия етаж на болницата, провери за последно картоните на пациентите и се прибра у дома. Откакто работеше като медик, беше имал и по-уморителни дни, но за пръв път беше толкова обезсърчен и разтревожен за бъдещето.

Къщата тънеше в мрак. Миналата година (както и по-миналата) с Линда бяха разсъждавали дали да купят генератор, понеже всяка зима — и понякога през лятото — електрозахранването в Честърс Мил се прекъсваше най-малко за четири-пет дни. Мейнската електрическа компания не беше от най-надеждните. Въпросът беше, че не можеха да си го позволят. Може би ако Лин се прехвърлеше на пълен работен ден… само че това беше невъзможно, докато момиченцата не поотраснеха.

„Поне имаме чудесна печка и няколко кубика дърва за огрев“ — помисли си.

В жабката на колата държеше фенерче, но когато го включи, то блесна за няколко секунди и угасна. Ръсти тихо изруга и си каза, че на следващия ден… тоест днес — непременно трябва да купи повечко батерии. Стига магазините да работеха.

„Ако след дванайсет години не мога да се ориентирам в собствената си къща, значи съм шимпанзе!“ Тази вечер наистина се чувстваше като шимпанзе, уловено наскоро и затворено в клетка в зоопарка. И миришеше като обитател на джунглата. Щеше да си вземе душ преди лягане…

Дръжки! Откъде топла вода, като нямаше ток?

Нощта беше ясна и въпреки че нямаше луна, над къщата блестяха милиарди звезди, които изглеждаха същите като преди. Може би бариерата не стигаше до небето. Президентът не беше говорил по този въпрос, което може би означаваше, че разследващите още нямат отговор. Ако Честърс Мил беше на дъното на грамаден кладенец, положението не беше толкова трагично. Щом държавата можеше да пръска милиарди долари за стабилизиране на банки и компании, можеше да си позволи да пусне с парашути храна и няколко пършиви генератора.

Изкачи се по стъпалата на верандата и си извади ключа, но като се доближи до вратата, видя нещо, окачено на дръжката. Наведе се, присви очи и се усмихна. Беше мъничко фенерче. Линда беше купила шест броя за пет долара от лятната разпродажба в магазина на Бърпи. Ръсти мислено я беше упрекнал за излишния разход и си беше казал: „Жените купуват от разпродажби разни неща по същата причина, поради която мъжете изкачват върхове — понеже ги има.“

В основата на фенерчето имаше метална халкичка, през която беше прокарана връзка от маратонка. На нея с тиксо беше прикрепена бележка. Ръсти я отлепи и я освети с фенерчето.

Привет, красавецо. Дано всичко е наред с теб. Двете Дж. най-после си легнаха. Много бяха изнервени, но накрая мирясаха. Утре съм на работа цял ден — от 7 до 7 — така каза Питър Рандолф, новият началник на полицията (ВТАСАХМЕ Я!). Марта Едмъндс обеща да гледа децата. Бог да я поживи. Дано не ме събудиш. (Въпреки че може да не съм заспала.) Боя се, че ни чакат тежки дни, но ще издържим. Слава богу, че в килера имаме доста храна.

Миличък, знам, че си уморен, но ще изведеш ли Одри? Продължава да скимти, а досега никога не се е държала така. Възможно ли е да е усетила какво ще се случи? Казват, че кучетата предусещат земетресенията, тъй че…

Джуди и Джейни казаха, че обичат баща си. И аз го обичам.

Утре ще намерим време да си поговорим, нали? Да обсъдим случващото се. Мъничко ме е страх.

Лин

Освен че и той се страхуваше, не му допадаше фактът, че утре жена му ще работи дванайсет часа, след като самият той щеше да остане в болницата най-малко шестнайсет. Не му допадаше и че Джуди и Джанел ще останат цял ден при Марта, макар че несъмнено бяха разстроени.

А най не му допадаше да разхожда посред нощ кучето Одри, порода златен ретривър. Твърде възможно бе Одри да е усетила спускането на бариерата; известно му беше, че кучетата предусещат и други природни явления освен земетресенията. Само че ако беше така, Одри отдавна трябваше да е престанала да скимти. Тази вечер на връщане от болницата му беше направило впечатление, че в цялото градче не се чува нито лай, нито вой на кучета. Всъщност никой досега не се беше оплакал, че домашният му любимец скимти непрекъснато.

„Може би Одри спи на килимчето си до печката“ — помисли си, докато отключваше вратата на кухнята.

Одри не спеше. Щом го видя, тръгна към него, но не подскачаше радостно както обикновено: „Върна се! Върна се! Слава богу, върна се!“ — а се прокрадваше с подвита опашка, като че ли очакваше да я ударят (което никога не се беше случвало), вместо да я помилват по главата.

И пак скимтеше. Всъщност странното й поведение започна преди спускането на бариерата. За няколко седмици беше престанала да скимти и Ръсти се надяваше, че повече няма да се случва, само че тя започна отново — понякога скимтеше тихо, друг път — много силно. Тази вечер издаваше необичайно силни звуци… или така му се струваше сред тихата и необичайно тъмна кухня — дигиталните екранчета на печката и на микровълновата фурна не светеха, не светеше и лампата над умивалника, която Линда оставяше включена заради него.

— Престани, момиче! — прошепна. — Ще събудиш цялата къща!

Само че тя не престана. Побутна с глава коляното му и погледна нагоре, фенерчето освети очите й и Ръсти беше готов да се закълне, че Одри го гледа умоляващо.

— Добре де — промърмори. — Отиваме на разходка. — Провеси на врата си фенерчето и посегна към каишката, окачена до вратата на килера, но кучето му препречи пътя и едва не го спъна. Това щеше да е великолепен край на този отвратителен ден. — Момент, момент, не бързай толкова!

Само че кучето излая и отстъпи назад.

— Тихо, Одри! Тихо!

Вместо да млъкне, Одри отново излая. Звукът изглеждаше потресаващо силен сред тишината в къщата. Ръсти изненадано подскочи. Кучето се втурна към него, захапа крачола му и заднишком запристъпва към коридора. Обзет от любопитство, Ръсти се остави да го водят. Щом се убеди, че той й се подчинява, Одри пусна крачола му и изтича до стълбището. Изкачи две стъпала, обърна се и пак излая.

В спалнята на горния етаж проблесна светлина.

— Ръсти? — сънено извика Лин.

— Аз съм — отвърна той, като се стараеше да говори тихо. — Всъщност не съм аз, ами Одри. — Последва кучето нагоре по стълбището. Вместо да взема стъпалата по две наведнъж, както й беше обичай, Одри непрекъснато спираше и се обръщаше. Собствениците на кучета почти винаги разгадават поведението на домашните си любимци и сега Ръсти виждаше страх. Одри беше присвила уши, опашката й още беше подвита. Странното й поведение беше достигнало друго ниво. Той изведнъж се запита дали в къщата не се е промъкнал крадец. Вратата на кухнята беше заключена, Лин никога не пропускаше да заключи, когато беше сама с момичетата, но…

Линда застана на горната площадка и завърза колана на белия си халат. Одри я видя и пак излая, все едно казваше: „Махни ми се от пътя!“

— Престани! — сопна се Линда, но кучето се шмугна край нея, като едва не я събори, и хукна по коридора към детската стая.

Лин извади от джоба си своето минифенерче:

— Да му се не види, какво…

— Върни се в спалнята — извика й Ръсти.

— Друг път! — Тя го изпревари и се затича по коридора, осветявайки пътя си с малкото фенерче.

Момиченцата бяха на седем и пет годинки и наскоро бяха навлезли в онова, което майка им наричаше „етап на осъзнаване на женствеността“. Одри стигна до вратата на детската стая, изправи се на задните си лапи и задраска по нея.

Ръсти настигна жена си тъкмо когато тя отвори вратата. Кучето се втурна в стаята, без дори да погледне леглото на Джуди, която дълбоко спеше. Джанел обаче не спеше. Не беше и будна. Щом фенерчетата я осветиха, Ръсти разбра истината и се прокле, задето по-рано не е разбрал какво се случва… какво се случва от август насам или дори от юли. Защото поведението на кучето беше документирано в учебниците по медицина. Не беше прозрял истината, въпреки че щеше да му избоде очите.

За щастие Джанел (отворените й очи бяха забелени) не се гърчеше, но цялата се тресеше. Беше изритала завивките и на долнището на пижамата й тъмнееше мокро петно. Свиваше и отпускаше пръсти, като че ли се подготвяше да свири на пиано.

Одри седна до леглото и се втренчи в малката си господарка.

— Какво й е? — изпищя Линда.

Джуди се размърда и сънено измънка:

— Мамо… Сутрин ли е? Изпуснах ли автобуса?

— Има епилептичен пристъп — отвърна Ръсти.

— Направи нещо! — изкрещя жена му. — Ще умре ли?

— Не. — Онази частица от мозъка му, която продължаваше да разсъждава логично, му подсказваше, че почти сигурно дъщеричката му има петит мал — лека форма на парциалната епилепсия с много кратка загуба на съзнанието. Само че когато става въпрос за собственото ти дете, леката форма изглежда много тежка.

Джуди седна в леглото и плюшените й играчки се посипаха на пода. Ококорила се беше от страх и не се успокои дори след като майка й я взе на ръце.

— Накарай я да престане! Накарай я, Ръсти!

Ако диагнозата му беше вярна, пристъпът щеше да премине от само себе си.

„Моля те, Господи, нека спре от само себе си!“ — помисли си.

Обгърна с длани главата на Джанел и се опита да я повдигне, за да е сигурен, че нищо не затруднява дишането на малката. Отначало не успя. Проклетата дунапренова възглавница му пречеше. Запрати я на пода и неволно удари с нея Одри, но кучето не помръдна, а продължи да се взира в момиченцето.

Той отметна назад главата на Джанел, наведе се и се вслуша в дишането й. Не беше учестено, малката не се задъхваше за кислород.

— Маминко, какво й е на Джанджан? — изплака Джуди. — Луда ли е? Какво й става?

— Не е луда, само е малко болна. — Ръсти се удиви от спокойния си глас. — Защо с мама не Отидете в нашата…

— Не! — едновременно извикаха двете.

— Добре, но пазете тишина, за да не я изплашите, като се събуди. И без това психиката й е разклатена — добави и се обърна към кучето: — Браво, Одри. Ти си добро момиче! Много добро момиче!

При такива похвали обикновено Одри пощуряваше от радост, но не и тази вечер. Сега дори не помаха с опашка. Изведнъж излая тихо, легна на пода и опря муцуна на предните си лапи. След секунди Джанел престана да се тресе и затвори очи.

— Мили Боже! — промърмори Ръсти.

— Какво? — попита Линда, която беше седнала на леглото и държеше Джуди на скута си. — Какво?

— Край. Пристъпът премина.

Само че не беше. Не и напълно. Клепачите на Джейни се повдигнаха. Очите й вече не бяха забелени, но тя не виждаше баща си.

— Страшната тиква! — извика. — Виновна е Страшната тиква! Спрете я!

Ръсти леко я разтърси:

— Сънувала си кошмар, Джейни. Вече си будна, няма страшно. Добре си.

За миг тя сякаш още беше в унес, въпреки че погледът й се фокусира и той разбра, че сега дъщеричката му го вижда и го чува.

— Спри Хелоуин, татко! Непременно трябва да го спреш!

— Дадено, съкровище. Хелоуин се отменя. Завинаги!

Малката примигна, после отметна косата от потното си чело:

— Моля? Защо? Щях да се маскирам като принцеса Лия. Защо все не ми върви? Защо? — Тя заплака.

Линда пристъпи към нея (Джуди ситнеше подире й и се държеше за халата й) и я прегърна:

— Нищо не пречи да си принцеса Лия, захарче, повярвай ми.

— Защо сте в нашата стая? И защо тя е станала? — Джейни посочи сестричката си.

— Напишкала си се в леглото — злорадо каза Джуди и когато сестра й заплака още по-силно, на Ръсти му се прииска да напляска малката устатница. Мислеше се за толерантен родител (особено в сравнение с онези, които понякога водеха в здравния център деца с насинени лица или счупени ръце), но не и тази вечер.

— Не й обръщай внимание — прошепна и придърпа към себе си Джанел. — Не си виновна. Беше ти лошо, но сега си добре.

— Не трябва ли да я заведем в болницата? — попита Линда.

— Не. Утре сутринта ще отскочим до здравния център и ще й дам лекарство.

— НЕ ИСКАМ ИНЖЕКЦИЯ! — изпищя Джейни и заплака още по-силно. А Ръсти се успокои. Силният й плач беше добър признак.

— Никакви инжекции, миличка. Само хапчета.

— Сигурен ли си? — промърмори Лин.

Той погледна кучето, което лежеше спокойно, без да се интересува от драмата, разиграваща се около него, и отговори:

— Одри е сигурна. Само че тази вечер ще спи при момичетата.

— Ура! — извика Джуди. Коленичи и замилва кучето. Ръсти прегърна жена си през кръста, а тя отпусна глава на рамото му, сякаш вече нямаше сили да я държи изправена.

— Защо сега? — прошепна. — Защо тъкмо сега?

— Не знам. Да сме благодарни, че е леката форма.

В това отношение Бог беше чул молитвата му.

Лудост, слепота, вцепеняване на сърцето

1.

Не можеше да се каже, че Джо Плашилото е станал рано, понеже изобщо не си беше лягал. А не си беше лягал, защото бе прекарал цялата нощ пред компютъра си.

Това бе Джоузеф Макклачи, на тринайсет години, познат още като „Маниака на маниаците“ и „Скелетор“[1], живеещ на Мил Стрийт номер 19.

При ръст един и осемдесет и пет и тегло седемдесет килограма той наистина бе като скелет. И имаше невероятен ум. Остана в осми клас само защото родителите му бяха категорично против взимането на две учебни години за една.

Джо нямаше нищо против. Нали приятелите му (а той имаше изненадващо много приятели за кльощав тринайсетгодишен гений) бяха до него. Освен това учебната програма беше адски лесна, а и така имаше сума ти компютри на свое разположение; в Мейн всеки ученик от седми до десети клас разполагаше с достъп до компютър. Естествено някои от най-интересните интернет сайтове бяха блокирани, ала на Джо не му трябваше много време, за да се справи с подобни незначителни пречки. После с охота сподели новооткритата информация с дружките си, сред които бяха и неустрашимите скейтъри Нори Калвърт и Бени Дрейк. (Бени например обичаше да сърфира из сайта „Блондинки по бели бикинки“, докато седеше в библиотеката.) Това определено хвърляше светлина върху популярността на Джо, но не съвсем; хлапетата просто го смятаха за готин. Стикерът, залепен на раницата му, навярно го обясняваше най-добре. Той гласеше: „ОПЪЛЧВАЙ СЕ НА ТИРАНИЯТА“.

Джо беше пълен отличник, надежден и понякога страхотен баскетболист в средата на терена (взеха го в отбора на най-големите още когато беше в седми клас) и сравнително добър футболист. Свиреше криво-ляво на пиано и преди две години спечели второто място в годишния „Коледен общоградски конкурс на младите таланти“ с неистово смешен танцов номер под съпровод на парчето „Селската жена“ на кънтрипевицата Гретхен Уилсън. Изпълнението му накара възрастните в публиката да го аплодират бурно, докато буквално се превиваха от смях. Лиза Джеймисън, градската библиотекарка, заяви, че Джо спокойно би могъл да си изкарва прехраната с този номер, стига да иска, но амбицията му не беше да стане водевилна звезда.

— Работата беше нагласена — бе измърморил след състезанието Сам Макклачи, докато въртеше между пръстите си медала за второто място. И навярно бе така, защото за победител през онази година бе провъзгласен Дъги Туичъл, който по случайност беше и брат на градската съветничка Андрея Гринъл. Туич жонглираше с половин дузина индиански томахавки, докато пееше „Лунната река“.

Джо не го беше грижа дали работата е била нагласена или не. Бе изгубил интерес към танците както към много други неща, след като ги бе овладял до съвършенство. Дори любовта му към баскетбола, за която в пети клас бе смятал, че ще бъде вечна, вече гаснеше.

Единствено страстта му към интернет, тази електронна галактика от безкрайни възможности, ни най-малко не избледняваше с времето.

Всъщност амбицията му (която не смееше да сподели даже с родителите си) бе да стане президент на Съединените щати. „И кой знае… — мислеше си понякога Джо — … може пък да изпълня танцовия си номер на церемонията по встъпването в Белия дом. Записът й сигурно ще остане в канала за видеосподеляне Ютуб за вечни времена!“

По време на цялата първа нощ след появата на Купола Джо сърфираше из интернет. Семейство Макклачи не разполагаха с генератор, ала лаптопът на Джо току-що бе зареден и беше в пълна бойна готовност за подвизи. Освен това Плашилото предвидливо пазеше и пет-шест резервни комплекта батерии. Бе накарал и другите седем-осем хлапета от неофициалния им компютърен клуб да направят същото, а и знаеше къде биха могли да открият още, ако им потрябват. Макар че едва ли; все пак училището си имаше страхотен генератор и можеше направо да заредят компютрите си там. А дори и да го заключеха, портиерът — господин Олнът — без съмнение щеше да го пусне; той също се оказа страстен почитател на сайта „Блондинки по бели бикини“. Да не говорим колко пъти бе свалял безплатно кънтрипарчета с помощта на Джо.

Тази нощ Плашилото използва до краен предел възможностите на безжичния си интернет достъп, прехвърляйки се от блог на блог с пъргавината на жаба, подскачаща по нагорещени камъни. Всеки следващ блог беше още по-потресаващ от предишния; фактите бяха малко и конспиративните теории избуяваха като плевели. Джо бе напълно съгласен с родителите си, които наричаха вманиачените по световната конспирация „идиотите със станиолени шапки“[2], но в същото време поддържаше и схващането, че ако виждаш много конски фъшкии, наблизо със сигурност се спотайва някое пони.

Когато Денят на Купола се превърна във Втори ден на Купола, почти всички интернет блогове предположиха едно и също — че „понито“ в случая не са терористи, нашественици от Космоса или Великият Ктхулу[3], а добрият стар военнопромишлен комплекс.

В различните сайтове подробностите варираха, ала сред многобройните хипотези се открояваха три основни теории. Едната беше, че Куполът представлява жесток експеримент, в който жителите на Честърс Мил изпълняват ролята на опитни свинчета. Втората — че това е излязла извън контрол секретна операция („Точно както в онзи филм «Мъглата»“[4] — бе написал един от блогърите.) Третата твърдеше, че това не е никакъв експеримент, а чисто и просто хладнокръвно създаден претекст, целящ да оправдае започването на нова война с враговете на Америка. „И ние ще ПОБЕДИМ! — изтъкваше потребителят НалиВиКазах87. — Защото КОЙ БИ ПОСМЯЛ ДА СЕ ИЗПРАВИ СРЕЩУ НАС, при положение че имаме такова оръжие? Приятели, ПРЕВЪРНАХМЕ СЕ В ГОЛЕМИТЕ ПАТРИОТИ ОТ НОВА АНГЛИЯ, КОИТО СЕ РАЗПОРЕЖДАТ С ВСИЧКИ НАЦИИ!!!“

Джо не знаеше дали някоя от тези теории е успяла да налучка истината. В интерес на истината изобщо не го беше грижа. Онова, което го интересуваше, бе техният общ знаменател — или, с други думи, американското правителство.

Беше време за демонстрация — демонстрация, която той самият щеше да поведе. Но не в града, а на шосе 119, откъдето щяха да предадат посланието си директно на Властта. Отначало може би щяха да са само приятелите на Джо, ала после към тях щяха да се присъединят и други хора. Плашилото бе сигурен в това. Вероятно Властта държеше журналистите далеч, но макар и само на тринайсет, момчето съзнаваше, че това не е голям проблем. Защото под униформите имаше хора и поне зад някои от безизразните лица се криеха мислещи мозъци. Като цяло Властта може и да се крепеше от военната машина, ала това „цяло“ се състоеше от отделни индивиди и някои от тях можеше да са тайни блогъри. Те щяха да разпространят новината, а някои навярно щяха да добавят към написаното в интернет и снимки от мобилните си телефони — снимки на Джо Макклачи и приятелите му, издигнали плакати с надписи: „РАЗСЕКРЕТЕТЕ ИСТИНАТА“, „СПРЕТЕ ЕКСПЕРИМЕНТА“, „ОСВОБОДЕТЕ ЧЕСТЪРС МИЛ“ и така нататък, и така нататък…

— Няма да е зле и да разлепим малко плакати из града — измърмори той, но, честно казано, това не беше никакъв проблем. Всичките му приятели разполагаха с принтери. И с велосипеди.

И Плашилото започна да разпраща електронни писма до компанията си. Навън вече се зазоряваше. Скоро щеше да се метне на колелото си и да извика Бени Дрейк да му помогне. А може би и Нори Калвърт. Обикновено членовете на групичката му ставаха доста късно през уикендите, но Джо беше сигурен, че тази сутрин всички щяха да се събудят рано. Без съмнение Властта съвсем скоро щеше да прекъсне достъпа им до интернет, понеже щеше да й бъде напълно достатъчно да подслушва телефоните, но поне засега глобалната мрежа бе най-голямото оръжие на Джо и обикновените хора.

Беше време да се опълчат срещу тиранията.

[1] Злият антагонист с лице-череп от филма „Господари на вселената“ (1987) с участието на Долф Лундгрен. — Б.пр. ↑

[2] Според някои последователи на въпросните теории носенето на станиолена шапка предпазва от чужда намеса в съзнанието, като четене и внушаване на мисли, контрол над сънищата и т.н. — Б.пр. ↑

[3] Зловещият и неописуем тъмен бог от литературната вселена на Х. Ф. Лъвкрафт (1890–1937), централен образ в така наречената „Ктхулу митология“. — Б.пр. ↑

[4] Филм на режисьора Франк Дарабонт („Изкуплението Шоушенк“, „Зеленият път“) по едноименната новела на Стивън Кинг. — Б.пр. ↑

2.

— Момчета, вдигнете ръце! — каза Питър Рандолф. Той стоеше пред новите полицейски попълнения и въпреки че изглеждаше уморен и под очите му тъмнееха синкави кръгове, лицето му излъчваше някакво мрачно задоволство. Зелената шерифска кола бе паркирана пред автоработилницата, резервоарът й бе зареден догоре с бензин и само го чакаше да се качи в нея. Вече принадлежеше само на него и никой друг.

Новоназначените полицаи — Рандолф възнамеряваше да ги нарече „извънредни сътрудници“ в официалния си доклад пред градския съвет — покорно вдигнаха ръце. Бяха петима на брой и не всичките бяха мъже; сред тях се виждаше и една набита, трътлеста млада жена на име Джорджия Ру. До този момент тя бе известна като безработна фризьорка и гадже на Картър Тибодо. Младши бе подхвърлил на баща си, че няма да е зле да включат и жена в екипа, за да може всички да са щастливи и доволни, и Големия Джим веднага бе прегърнал идеята. Отначало Рандолф се бе възпротивил на предложението, но когато Рени дари новия шериф с най-свирепата си усмивка, омекна и се съгласи.

Пък и не можеше да се отрече, каза си Младши, докато повтаряше думите на клетвата, че новите полицаи наистина изглеждаха впечатляващо. Той самият бе свалил няколко килограма от миналото лято и макар че не можеше да се мери с тогавашната си форма на офанзивен нападател от гимназиалния футболен отбор, сега тежеше към стотина кила. Останалите, в това число и момичето, също бяха респектиращи здравеняци.

Петимата повтаряха думите след Рандолф, фраза след фраза — Младши най-вляво, до него приятелят му Франки Делесепс, после Тибодо и гаджето му Ру, а най-вдясно Мелвин Сиърлс. На лицето на Сиърлс се мъдреше разсеяна, отнесена усмивка тип „тръгнал съм за селския панаир“. Шерифът с радост би изтрил тази усмивка от физиономията му, ако разполагаше с три седмици, за да обучи хлапетата (мамка му, и една щеше да му стигне), ала за момента беше с вързани ръце.

Единственото, за което не отстъпи пред Големия Джим, бе въпросът с огнестрелните оръжия. Рени настояваше новоназначените попълнения да бъдат въоръжени; твърдеше, че всички са „уравновесени, стабилни и богобоязливи млади хора“, и дори изтъкна, че би могъл сам да ги снабди с необходимото, ако полицията няма такава възможност.

Рандолф бе поклатил глава.

— Ситуацията е твърде деликатна. Нека първо да видим как ще се справят.

— Ако някой от тях пострада, докато ти стоиш отстрани и ги гледаш как се справят…

— Никой няма да пострада, Голям Джим — бе отвърнал шерифът, надявайки се, че не греши. — Все пак това е Честърс Мил, а не Ню Йорк Сити. Ако беше Ню Йорк, работата щеше да е друга.

3.

— … И ще правя всичко по силите си, за да закрилям и служа на хората от този град — отекнаха думите на Питър Рандолф.

Петимата ги повториха с такава невинност, сякаш бяха дечица от неделното училище. Дори разсеяно ухиленият Сиърлс ги изрече правилно. Да, определено изглеждаха добре. Нямаха огнестрелни оръжия — поне засега, — но пък имаха радиостанции. Както и палки. Стейси Могин (която също щеше да патрулира из града) бе изнамерила униформени ризи за всички, с изключение на Картър Тибодо. Не разполагаха с нищо, което да му стане, понеже бе изключително широк в раменете, обаче семплата синя риза, която той си бе донесъл от вкъщи, изглеждаше добре. Не беше униформена, но пък беше чиста. А и сребристата значка, закачена над левия му джоб, изпращаше достатъчно ясно послание. Може би всичко това щеше да се окаже за добро.

— С божията помощ — издекламира Рандолф.

— С божията помощ — повториха те.

С периферното си зрение шерифът видя как вратата се отваря и Големия Джим влиза в помещението. Той се присъедини към Хенри Морисън, сумтящия Джордж Фредерик, Фред Дентън и скептично гледащата Джаки Уетингтън в задната част на стаята. Рандолф знаеше, че Рени е дошъл, за да види как синът му полага клетвата. И защото все още се чувстваше гузен, задето се бе възпротивил на идеята за огнестрелните оръжия (да противоречи на Големия Джим за каквото и да било беше в дисхармония с всички принципи на гъвкавата му политическа натура), новият шериф реши да импровизира най-вече за да се хареса повече на градския съветник.

— И няма да допусна никой да се ебава с мен!

— И няма да допусна никой да се ебава с мен! — повториха новите попълнения, при това доста по-ентусиазирано отпреди. Вече всички се усмихваха. И се виждаше, че изгарят от нетърпение да излязат на улицата.

Големия Джим кимна одобрително и му даде знак с вдигнат палец, въпреки ругатнята. Рандолф изпита облекчение, без да си дава сметка, че един ден тези думи щяха да изплуват отново в съзнанието му, лишавайки го от покой: „И няма да допусна никой да се ебава с мен!“

4.

Когато същата сутрин Джулия Шамуей влезе в „Дивата роза“, установи, че повечето от хората, които обикновено закусваха там, ги нямаше; навярно бяха отишли или на църква, или на някоя от импровизираните сбирки в парка. Часът беше девет. Барби беше сам; нито Дуди Сандърс, нито Анджи Маккейн се виждаха, което не бе изненада за никого. Роуз бе отишла до супермаркета заедно с Ансън. Надяваха се да се върнат с достатъчно провизии, ала Барби беше скептичен; щеше да повярва едва когато видеше пълния багажник на пикапа.

— Кухнята е затворена до обяд — каза той, — но предлагаме кафе.

— А канелени ролца? — попита Джулия с плаха надежда в гласа си.

Младият мъж поклати глава.

— Роуз не е правила от тях. Не иска да натоварва излишно генератора.

— Права е — кимна жената. — Тогава само кафе.

Барби се приближи до масата й с кана в ръка и й наля.

— Изглеждаш уморена.

— Барби, тази сутрин всички изглеждат уморени. И уплашени до смърт.

— Какво става с вестника?

— Надявах се да е готов до десет, но най-вероятно ще стане за три следобед. Първият извънреден брой на „Демократ“ след голямото наводнение от 2003, когато Престил излезе от бреговете си.

— Производствени затруднения?

— Не, понеже засега генераторът ми си е наред. Просто искам да намина през бакалията и да видя дали не са се събрали повечко хора. Да сглобя и тази част от историята. Пит Фрийман вече е там, за да направи снимки.

— Надявам се, че няма да възникнат проблеми — каза Барби.

— О, не се безпокой; все пак живеем в Честърс Мил, а не в Ню Йорк.

Барби не беше сигурен дали има голяма разлика между градските и провинциалните мишки, когато са подложени на внезапен стрес, но реши да си замълчи. Джулия определено познаваше местните хора по-добре от него.

— Естествено, може и да греша — в същия момент каза тя, сякаш бе прочела мислите му. — Ето защо изпратих Пит там. — Джулия се огледа наоколо. На бара седяха няколко души, които довършваха омлетите и кафетата си, а и масата за игра на карти в задната част на ресторанта също бе заета от „дежурното“ присъствие — неизменните старци, които бистреха какво се е случило досега и какво ще се случи занапред. В централната част на заведението обаче нямаше никой друг освен нея и Барби.

— Трябва да ти кажа някои неща — прошепна му тя. — Спри да сновеш наоколо като трудолюбива пчеличка и седни за малко.

Той се подчини, като наля кафе и на себе си. Беше от дъното на каната и имаше вкус на нафта… но пък именно там се съдържаше най-много кофеин, нали така?

Джулия бръкна в джоба на роклята си, извади мобилния си телефон и го плъзна по масата към младия мъж.

— Твоят човек Кокс се обади отново в седем тази сутрин. Май и той не е спал много тази нощ. Накара ме да ти дам това. Сигурно не знае, че ти също имаш мобилен телефон.

Барби не удостои апарата й с никакво внимание.

— Ако вече очаква доклад от моя страна, значи сериозно е надценил способностите ми.

— Не е казвал подобно нещо. Изтъкна, че ако му потрябваш, иска да може да те открие по всяко време.

Тези думи предопределиха решението му. Той избута мобилния телефон обратно към Джулия. Тя го взе без особена изненада.

— Каза още и че ако не ти звънне до пет днес следобед, ти трябва да му се обадиш. Щял да има важни новини. Искаш ли номера с прелюбопитния цифров код?

Той въздъхна.

— Давай го.

Тя му го написа на една салфетка; елегантна редичка от красиво изписани дребни цифрички.

— Мисля, че се канят да опитат нещо.

— Какво?

— Той не навлезе в подробности; просто интуицията ми подсказва, че в момента имат няколко възможности и обмислят коя от тях да приложат.

— Определено е така. Какво друго си мислиш?

— Кой казва, че има нещо друго?

— Никой — усмихна се Барби. — Просто интуицията ми го подсказва.

— Добре де, Гайгеровият брояч.

— Мислех си дали да не поговоря с Ал Тимънс за това. — Ал беше портиер на кметството и редовен посетител на „Дивата роза“. Барби се разбираше много добре с него.

Джулия поклати глава.

— Смяташ, че не е добра идея? Защо?

— Искаш ли да ти кажа кой даде на Ал личен безлихвен заем, за да може да изпрати най-малкия си син в колежа „Християнско наследство“ в Алабама?

— Да не би да е Джим Рени?

— Точно така. Сега да продължим с малката ни викторина. Познай на чие име е регистриран снегоринът на Ал.

— Предполагам, че отговорът е същият като предния.

— Правилно. И понеже образно казано ти си кучешкото лайно, което градският съветник Рени не може да изстърже от подметката си, търсенето на помощ от хора, които са му длъжници, май не е много добра идея. — Тя се наведе напред. — Обаче по една случайност аз знам кой разполага с пълния комплект от ключовете за кралството — за градския съвет, болницата, здравния център, училищата и каквото там се сетиш.

— Кой?

— Покойният ни шериф. А аз познавам съпругата му — вдовицата му — доста добре. Тя никак не обича Големия Джим. Освен това може да пази и тайна, ако някой я убеди, че наистина е важно.

— Джулия, мъжът й още не е изстинал…

Тя се замисли за потискащото погребално бюро на Бауи и на лицето й се изписаха едновременно печал и отвращение.

— Може би си прав, макар че най-вероятно в момента го държат на стайна температура. Оценявам високо съчувствието ти, но… — Тя го хвана за ръката. Постъпката й изненада Барби, но в интерес на истината не му стана неприятно. — Това не са обикновени обстоятелства. И без значение колко съкрушена и сломена се чувства, сигурна съм, че Бренда Пъркинс ще го разбере. Имаш важна работа за вършене. Мога да я убедя в това. Все пак ти си вътрешният човек на правителството…

— Вътрешният човек… — повтори Барби и изведнъж бе връхлетян от два нежелани спомена — училищен салон във Фалуджа и разтреперан гол иракчанин с размотаваща се куфия[1]. От този ден насетне вече за нищо на света не искаше да бъде вътрешен човек. А ето че сега отново бе станал такъв.

— Искаш ли да поговоря с…

Сутринта бе необичайно топла за октомври и въпреки че вратата на ресторанта вече бе заключена (хората можеха да излизат, но не и да влизат), прозорците бяха отворени. Изведнъж откъм главната улица проехтя приглушен удар, последван от вик на болка и нечии възмутени крясъци.

Барби и Джулия се спогледаха. На лицата им бяха изписани почти еднакви изражения на изненада, примесена с мрачни предчувствия.

„Започва се“ — каза си Барби. И макар да знаеше, че не е така — все пак всичко бе започнало още вчера с появата на Купола, — нещо го караше да мисли, че точно в този момент Честърс Мил навлизаше в едно ново начало.

Хората на бара се завтекоха към вратата. Той се изправи и тръгна след тях, а Джулия го последва.

По-нагоре по главната улица, в северната част на парка, камбаната на Независимата църква започна да бие, призовавайки паството си на утринна литургия.

[1] Памучна кърпа за глава, носена от мъжете в арабския свят. — Б.пр. ↑

5.

Тази сутрин Рени Младши се чувстваше страхотно. Главоболието му почти бе преминало, а закуската му си седеше съвсем спокойно в стомаха, без никакви признаци, че иска да излезе навън. Ако всичко вървеше в този дух, навярно можеше да си позволи и да хапне нещичко за обяд. А това бе чудесно, понеже напоследък нещо не му вървеше с храната; често дори само от гледката на нещо вкусно му идеше да повърне. Не и тази сутрин обаче. Палачинки и бекон, мммм!

„Ако това е Апокалипсисът — мина му през ума, — трябваше да дойде по-рано.“

Всеки от извънредните сътрудници бе получил за партньор по един от редовните щатни полицаи. На Младши се беше паднал Фреди Дентън и това също бе чудесно. Дентън, който макар и да оплешивяваше, бе в страхотна физическа форма за петдесетината си години, беше познат като сериозно и безкомпромисно ченге… обаче всяко правило си имаше и изключения. Той беше президент на фенклуба на „Дивите котки“ по време на гимназиалните години на Младши и се носеха слухове, че никога не е глобявал футболистите от най-горния курс за пътни нарушения. Младши нямаше представа как е било при другите, ала знаеше, че на Франки Делесепс му се е разминавало веднъж, а той самият се бе срещал на два пъти с репликата: „Този път няма да те глобя, но отсега нататък да караш по-бавно.“ Иначе можеха да го сложат да си партнира с Уетингтън, която навярно си мислеше, че „да скъсаш мрежата“ значи да правиш луд секс с някого. Да, вярно, че Уетингтън имаше огромен балкон, но едва ли щеше да му се отвори парашутът. След клетвата, докато двамата с Фреди вървяха към улицата, тя му хвърли достатъчно красноречив леден поглед.

„Запазил съм малко свободно място в килера специално за теб, Джаки, ако поискаш да се изчукаме“ — каза си той и се засмя. Боже, колко приятно било да усещаш слънчевите лъчи върху лицето си! Откога не се беше чувствал толкова добре?

Фреди завъртя глава към него.

— Нещо смешно ли има, Младши?

Задачата им — поне за тази сутрин — беше да патрулират пеша по главната улица („За да покажем на града своето присъствие и да вдъхнем сигурност на гражданите“, както бе казал Рандолф) — първо по единия тротоар, а после и по другия. Много приятно дежурство под галещото октомврийско слънце.

Тъкмо минаваха покрай бакалията, когато отвътре се чуха ядосани гласове. Без съмнение единият принадлежеше на Джони Карвър, управител и съсобственик на магазинчето, ала другият звучеше твърде завалено, за да може Младши да го разпознае. Фреди Дентън обаче тутакси спря и вдигна показалец.

— Да пукна, ако това не е Сам Вердро Мърляча — каза той. — По дяволите! А още не е даже девет и половина!

— Кой е Сам Вердро? — попита Младши.

Устните на Фреди се превърнаха в онази тънка бяла ивица, която Младши добре помнеше от футболните си години. Тази гримаса сякаш казваше: „Мамка му, водят ни!“, както и: „Ей-сега ще им дам да се разберат!“

— Май не познаваш каймака на висшето общество в Честърс Мил, Младши. Е, време е да те запозная с най-яркия му представител.

Когато влязоха в бакалията, чуха как Картър обяснява на висок глас:

— Знам, че минава девет, Сами, и виждам, че имаш пари, но въпреки това не мога да ти продам никакво вино. Нито тази сутрин, нито следобед, нито довечера. А най-вероятно и утре, освен ако тази каша не се оправи от само себе си. Нареждане от самия Рандолф. Той е новият шериф.

— Шериф на майка си в гъза! — отвърна другият глас, но така неясно, че Младши чу нещо като „шефнамайсивгзъ“. — Пит Рандолф е едно засъхнало говненце на задника на Дюк Пъркинс, ето какво е!

— Дюк е мъртъв, а Рандолф забрани продажбата на алкохол. Съжалявам, Сам.

— Само една бутилка „Ти-Бърд“! — простена Сам. — Имам нужда от нея, освен това си плащам като поп! Хайде де! Откога пазарувам при теб!

— Е, добре. — Въпреки че звучеше засрамен от себе си, Джони се обърна към щанда с бира и вино. В същия миг Фреди и Младши изникнаха пред касата. Вероятно Карвър бе решил, че едно шише „Ти-Бърд“ би било нищожна цена, за да разкара дъртия досадник от магазина си, особено след като клиентите вече наблюдаваха с интерес развоя на събитията.

Пред щанда за алкохол имаше написана на ръка табела, която гласеше: „ПРОДАЖБАТА НА АЛКОХОЛ СЕ ЗАБРАНЯВА ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“, ала въпреки това мекушавият Карвър вече се протягаше към средния рафт, където беше царството на долнопробните боклуци. И въпреки че официално се водеше на работа в полицията само от два часа, Младши веднага заклейми постъпката на управителя като изключително глупава. Щом се бе поддал толкова лесно на натиска от страна на рошавия алкохолик, като нищо можеше да се очаква, че и другите, далеч по-представителни (и не толкова отблъскващи) клиенти ще поискат да се възползват от същата привилегия.

Фреди Дентън явно беше на същото мнение като него.

— По-добре недей — каза той на Джони Карвър и се обърна към Сам Вердро, който го гледаше тъпо със зачервените си очи; приличаше на къртица, впримчена в пръстена на полски пожар. — Не знам дали ти е останал достатъчно акъл, за да прочетеш този надпис, но чу добре какво ти каза човекът — продажбата на алкохол е забранена. Така че се измитай оттук. Стига си увонявал магазина.

— Не можете да се държите тъй с мене, гусин полицай — заяви Сам и изпъчи рамене, изправяйки се в пълния си ръст от сто седемдесет и пет сантиметра. Носеше мръсни памучни шорти, тениска на „Лед Цепелин“ и стари смачкани чехли. Косата му изглеждаше така, сякаш бе подстригвана за последен път в ония далечни времена, когато Буш Младши още имаше висок политически рейтинг. — Имам си правата. Живеем в свободна страна. Или поне тъй пише в Конституцията на независимостта.

— За момента Конституцията е отменена в Честърс Мил — обади се Младши, без изобщо да подозира, че думите му ще се окажат пророчески. — Затова се пръждосвай веднага оттук. — Господи, колко прекрасно се чувстваше! За по-малко от ден бе преминал от мрачните владения на отчаянието и безизходицата в селенията на енергичните действия и дръзките ходове, които го караха да се чувства жив и изпълнен с надежда.

— Ама…

За момент Сам просто остана на мястото си, а долната му устна потрепваше, сякаш се мъчеше да изнамери още аргументи. Младши констатира със смесица от задоволство и презрение как очите на пияндето се навлажняват. После Вердро протегна напред ръцете си, които — както забеляза Младши — трепереха доста по-силно от устните му. Беше му останал само един, последен, аргумент, ала не беше лесно да го извади на показ пред насъбралата се публика. В крайна сметка обаче го направи, понеже нямаше друг избор.

— Наистина имам нужда от това шише, Джони. Не се шегувам. Съвсем малко ми трябва, за да спра проклетото треперене. Няма да го изпия наведнъж, обещавам. И няма да създавам никакви проблеми повече. Кълна се в името на майка си. Взимам го и веднага се прибирам вкъщи. — „Вкъщи“ за Сам Вердро означаваше една порутена колиба с мръсен двор, ограден с ръждясали автомобилни чаркове.

— Може би трябва да му… — започна колебливо Джони Карвър.

Ала Фреди не го удостои с внимание.

— Нямало да го изпие наведнъж, ха! — изсумтя той. — Мърлячо, целият град знае, че докопаш ли пиячка, не можеш да се удържиш.

— Не ме наричай така! — извика Сам и сълзите се търкулнаха по брадясалите му бузи.

— Дюкянът ти е отворен, старче! — подвикна му Младши и щом Мърляча сведе очи към непраните си шорти, синът на Рени го перна по брадичката и го ощипа за носа. Номер от началното училище, но какво от това — нали не бе изгубил чара си? Развеселен, Младши не можа да се въздържи и изстреля репликата, която неизменно вървеше в комплект с действието: — Мръсни гащи има тоз, щипнах мръсния му нос!

Фреди Дентън се изсмя. Както и още неколцина от клиентите. Дори Джони Карвър се усмихна, макар че усмивката му беше кисела.

— Махай се оттук, Мърлячо — повтори Фреди. — Денят е прекрасен. Не искаш да го прекараш в килията, нали?

Обаче нещо — дали защото го бяха нарекли „Мърляч“, или защото Младши го беше унижил публично — пробуди част от онзи дремещ гняв, който бе ужасявал колегите на Сам преди четирийсетина години — времето, когато бе работил като дървосекач в канадската част на Меримак. Ръцете и устните му спряха да треперят… или поне засега. Изпепеляващият му поглед се закова върху Младши и той шумно прочисти гърлото си с презрително отхрачване. Когато заговори отново, вече изобщо не беше завалено.

— Върви на майната си, сополанко. Не си никакво ченге, а си и кръгла нула като футболист. И за резерва даже не те взеха, нали?

После очите му се отместиха към полицай Дентън.

— А на тебе ще кажа, че неделните продажби след девет са съвсем законни. Така стоят нещата още от седемдесетте и точка по въпроса.

Дойде ред и на Джони Карвър. Усмивката на управителя беше изчезнала, а зяпачите наоколо бяха неестествено притихнали. Една жена бе притиснала притеснено длан към гърлото си.

— Имам мангизи, не са фалшиви и ще взема това, което ми се полага.

И той понечи да мине зад щанда, ала в същия миг Младши го сграбчи за ризата и задната част на шортите, завъртя го и го заблъска към предната част на магазина.

— Хей! — извика Сам, докато краката му се плъзгаха по стария паркет. — Разкарай ръцете си от мен! Разкарай шибаните си ръце от…

Младши изтика възрастния мъж през вратата. Сам Вердро се оказа лек като пухена възглавница. И не спря да изпуска газове! Задникът му пърпореше като стар двигател на някоя бракма.

Пикапът на Стъби Норман тип „баничарка“ с надписи „МЕБЕЛИ ВТОРА РЪКА“ и „ИЗКУПУВАМЕ ИЗГОДНО АНТИКИ“ бе паркиран досами бордюра, а самият Стъби стоеше до него с виснало от изненада чене. Младши въобще не се поколеба. Той засили мрънкащото пиянде и го блъсна с главата напред в каросерията на пикапа. Тънкият метал издрънча кухо.

На Младши дори не му мина през ума, че може да убие вонящото копеле, докато Мърляча не се стовари на земята като чувал с картофи. Оказа се обаче, че един удар в пикап не е достатъчен, за да изпрати Сам Вердро на оня свят. Нито пък да му запуши устата. Алкохоликът първо изкрещя, а после избухна в ридания, докато се надигаше бавно на колене. От сцепеното място на главата му шуртеше алена кръв. Той изтри част от кръвта с длан, изгледа я невярващо и вдигна треперещата си ръка във въздуха.

Минувачите по главната улица бяха застинали неподвижно, сякаш играеха на детската игра „Замръзни“. Всички се взираха изумено в коленичилия на тротоара мъж, върху чиято длан ясно се виждаха следи от кръв.

— Ще съдя този град за полицейска бруталност! — кресна Сам. — И ЩЕ СПЕЧЕЛЯ ДЕЛОТО!

Фреди излезе от бакалията и застана до Младши.

— Хайде, кажи го.

— Какво да кажа?

— Че превиших правата си.

— Глупости! Нали чу какво каза Пит: „Няма да допусна никой да се ебава с мен!“ Партньоре, от тази сутрин това правило влезе в сила и всички трябва да се съобразяваме с него.

„Партньоре“! Сърцето на Младши трепна при тази дума.

— Никой не може да ме изхвърля от магазина, когато имам пари да си платя! — негодуваше Сам. — Никой не може да ме малтретира! Аз съм американски гражданин! Ще се видим в съда!

— Успех с делото! — заяви му Фреди. — Най-близкият съд е в Касъл Рок, а както подочух, пътят дотам нещо бил затворен…

Той сграбчи коленичилия мъж и го изправи на крака. Носът на Мърляча също кървеше и горната част на ризата му приличаше на ален лигавник. Фреди се пресегна за пластмасовите белезници, които висяха отзад на кръста му („Трябва и аз да се снабдя с такива“ — помисли си Младши), и миг по-късно те вече бяха пристегнали китките на Сам.

Фреди огледа насъбралите се хора — както на улицата, така и пред вратата на бакалията.

— Този човек е арестуван за нарушаване на обществения ред, оскърбление на полицейски служители и опит за физическа разправа — оповести той с онзи мощен глас, който Младши добре помнеше от футболните си дни. Когато ехтеше от трибуните обаче, не спираше да го дразни, а сега сякаш галеше ушите му.

„Сигурно съм пораснал“ — каза си Младши.

— Също така е арестуван и за нарушение на новата наредба за забрана на продажбата на алкохол, въведена от шериф Рандолф. Вижте го добре! — И Фреди разтърси Сам. Във въздуха се разхвърчаха капки кръв от косата и лицето на Вердро. — Ситуацията е критична, приятели, но градът си има нов шериф и той ще се справи с проблемите. Така че най-добре свикнете с новото положение, адаптирайте се към него и се научете да обичате. Това е моят съвет. Следвайте го и съм сигурен, че с лекота ще преодолеем трудностите. Тръгнете срещу него и… — Полицаят посочи китките на Сам, оковани зад гърба му.

Неколцина изръкопляскаха. За Рени Младши звукът бе като леденостудена вода в горещ ден. После, когато Фреди поведе кървящия възрастен мъж нагоре по улицата, Младши почувства, че някой го наблюдава. Усещането беше толкова силно, все едно нечии пръсти докосваха тила му. Обърна се и видя Дейл Барбара. Стоеше до редакторката на вестника и го наблюдаваше с безизразни очи. Барбара, който му бе ударил здрав пердах онази нощ на паркинга пред „Дипърс“. Всъщност бе дал добър урок и на тримата, преди численото им превъзходство да започне да обръща резултата.

Хубавото настроение на Младши започна да се изпарява. Буквално го усещаше как отлита от главата му като ято птици. Или прилепи от църковна камбанария.

— Какво правиш тук? — обърна се Младши към Барбара.

— Аз имам по-добър въпрос — намеси се Джулия Шамуей. На лицето й бе изписана иронична усмивчица. — Защо издевателстваш над човек, който тежи четири пъти по-малко от теб и е три пъти по-възрастен?

Младши не знаеше какво да каже. Почувства как лицето му пламва. Изведнъж видя кучката от вестника в килера на Маккейн — хубава компания за Анджи и Дуди. Барбара също можеше да се присъедини към тях. Щеше да изглежда добре, легнал върху вестникарката, сякаш правят туй-онуй.

Фреди му се притече на помощ. Заговори спокойно, а на лицето му бе изписано каменно изражение.

— Всички въпроси по отношение на новата политика на полицията следва да бъдат отправяни към новия шериф, госпожо. Междувременно няма да е зле да запомните, че сме оставени да се оправяме сами. Понякога, когато хората са оставени сами, се налага да им се дават примери.

— Когато хората са оставени сами, често правят неща, за които впоследствие съжаляват — добави Джулия. — Особено щом започнат разследванията.

Ъгълчетата на устните на Фреди виснаха и той поведе Сам по тротоара.

В продължение на секунда-две Младши остана загледан в Барби, след което му изсъска:

— Внимавай какво правиш и какви ги говориш, когато съм наблизо. — Той посочи с палец лъскавата си нова значка и продължи: — Пъркинс е мъртъв и аз съм законът.

— Младши — каза Барби, — не изглеждаш никак добре. Болен ли си?

За миг очите на Младши се разшириха леко. После синът на Рени рязко се обърна и закрачи енергично след новия си партньор. Ръцете му бяха стиснати в юмруци.

6.

В смутни времена хората се обръщат към познатото за утеха. Това се отнася както за християните, така и за езичниците. Ето защо за вярващите в Честърс Мил тази сутрин нямаше изненади — Пайпър Либи проповядваше любов в Независимата църква, а Лестър Когинс — адски огън и жупел в Църквата на Христа Светия изкупител. И двата храма бяха претъпкани.

Пайпър бе наблегнала на Евангелието на Йоан — „Заповед нова давам ви, да се обичате помежду си, както аз ви обикнах.“ Тя каза на хората, изпълнили скамейките на църквата й, че молитвата е изключително важна във времена на криза — дарява със сила и утеха, — но също така е важно да си помагаме един на друг, да разчитаме един на друг и да се обичаме един друг.

— Бог ни подлага на изпитание, като ни изпраща неща, които не разбираме — заяви тя. — Понякога това е болест. Друг път — неочаквана загуба на любимо същество. — Тя погледна състрадателно към Бренда Пъркинс, която седеше със сведена глава и сключени в скута на черната си рокля ръце. — А сега — необяснима преграда, която ни изолира от целия външен свят. Не можем да проумеем същността й, но нима можем да проумеем болестите или внезапната смърт на добрите хора? Питаме Бог „Защо?“ и в Стария завет намираме отговора, даден от Него на Йов: „Где беше ти, когато аз сътворих света?“ В Новия — и далеч по-просветлен Завет — Исус казва на учениците си: „Обичайте се едни други, както аз ви обикнах.“ Точно това трябва да правим днес и всеки ден, докато смутното време не приключи; да се обичаме един друг. Да си помагаме един на друг. И да чакаме изпитанието да приключи, защото и най-страшните изпитания, които Бог ни праща, винаги имат край.

Лестър Когинс от своя страна наблегна на книгата „Числа“ от Библията, която не бе известна като преливаща от оптимизъм: „Вижте добре, ибо съгрешихте против ГОСПОДА и грехът ви рано или късно ще ви намери.“

Също като Пайпър, и той наблегна на темата за изпитанията — неизменният църковен хит по време на всички катаклизми в световната история, — ала избра да се концентрира върху покварата, заразната сила на греха и как Господ се справя с подобни „зарази“. Макар и да го каза по друг начин, смисълът на думите му беше, че Господ-Бог ги изстисква с пръстите Си като узрели циреи, докато гнойта не цръкне от тях като свещена бяла струя.

Въпреки лъчезарната октомврийска утрин пасторът имаше чувството, че грехът, заради който целият град е наказан, е донякъде негов. Поради тази причина днешната му проповед бе особено красноречива и въздействаща. В очите на много хора проблеснаха сълзи, а възгласите „Амин!“ и „Да, Господи!“ не спираха да ехтят от единия до другия край на залата. Когато бе така вдъхновен, прозренията и страхотните идеи често го осеняваха по време на самата проповед. Днес например му хрумна нещо, което той веднага изрази на глас, без дори да се замисли. Нямаше и нужда да се замисля. Подобни озарения свише бяха толкова ярки, силни и недвусмислени, че просто нямаше как да не бъдат правилни.

— Днес следобед ще отида там, където шосе 119 пресича неведомата Божия порта — обяви Когинс.

— Да, Исусе! — извика една ридаеща жена. Другите изръкопляскаха или размахаха одобрително ръце във въздуха.

— Предлагам да е в два следобед. Ще коленича там, в полето пред мандрата, и ще се помоля на Господ-Бог да премахне това бедствие от пътя ни.

Този път възгласите „Амин!“ „Да, Господи!“ и „Бог е с нас!“ бяха още по-силни.

— Ала първо… — Лестър вдигна ръката, с която бе бичувал голия си гръб през нощта. — Първо ще се помоля за този ГРЯХ, който причини тази БОЛКА, тази ПЕЧАЛ и това БЕДСТВИЕ! Ако съм сам, Господ-Бог може и да не ме чуе. Ако заедно с мен се молят още двама, трима или даже петима, Господ-Бог може пак да не ме чуе, можете ли да кажете АМИН?

Можеха. И го казаха. Вече всички бяха вдигнали ръце и ги поклащаха наляво-надясно, сякаш бяха потънали в религиозен транс.

— Но ако ВСИЧКИ ВИЕ дойдете с мен — ако застанем в кръг там, върху Божията трева, под Божието синьо небе… пред очите на войниците, които уж пазят делото на Божията праведна Ръка… ако ВСИЧКИ ВИЕ дойдете и се помолим заедно, може и да съумеем да стигнем до дъното на този ГРЯХ, да го изгребем и да го изнесем под светлината, за да погине… Така ще сътворим чудо с помощта на Господа всемогъщ! ЩЕ ДОЙДЕТЕ ЛИ? ЩЕ КОЛЕНИЧИТЕ ЛИ ТАМ С МЕН?

Естествено, че щяха да дойдат. Естествено, че щяха да коленичат. И в хубави, и в лоши времена хората обичат да се събират и да отправят заедно молитвите си към Бога. И когато оркестърът засвири: „Всичко, що направи Бог, е правилно“ (в сол тоналност, с Лестър на солокитарата), всички запяха толкова силно, че щяха да срутят покрива на църквата.

Разбира се, Джим Рени също беше там; Големия Джим за нищо на света не би пропуснал възможността да направи още няколко автосделки.

7.

РАЗСЕКРЕТЕТЕ ИСТИНАТА!

ОСВОБОДЕТЕ ЧЕСТЪРС МИЛ!

ИЗЛЕЗТЕ НА ДЕМОНСТРАЦИЯ!

КЪДЕ? Полето пред мандрата на Динсмор на шосе 119 (огледайте се за КАТАСТРОФИРАЛИЯ КАМИОН и ВОЕННИТЕ АГЕНТИ НА ТИРАНИЯТА!)

КОГА? Два следобед, Източно време!

КОЙ? ТИ и всеки приятел, когото можеш да доведеш! Кажи му, че ИСКАМЕ ДА РАЗКАЖЕМ ИСТОРИЯТА СИ НА МЕДИИТЕ! Кажи им, че ИСКАМЕ ДА УЗНАЕМ КОЙ НИ ПРИЧИНИ ТОВА!

И ЗАЩО!

Преди всичко им кажете, че ИСКАМЕ СВОБОДА!

Това е НАШИЯТ ГРАД! Трябва да се борим за него!

И ТРЯБВА ДА СИ ГО ВЪРНЕМ!

Имаме си някои плакати, но няма да е зле да донесете и ваши (не забравяйте, че ругатните няма да доведат до нищо!)

ОПЪЛЧЕТЕ СЕ НА ТИРАНИЯТА!

ДА ПРИТИСНЕМ ДО СТЕНАТА ВЛАСТТА!

Комитет за освобождаване на Честърс Мил.

8.

Ако в града имаше някой, който би могъл да окачестви старата мисъл на Ницше „това, което не ме убива, ме прави по-силен“ за свое лично мото, това беше Ромео Бърпи — тарикат с прическа а ла Елвис и мокасини с остри носове. Той дължеше малкото си име на романтичната си майка с френско-американско потекло, а фамилията му идваше от баща му — грубоват янки, чието скъперничество и прагматизъм бяха пословични. Тежкото му, изпълнено с безброй укори и пердах детство обаче бе довело дотам, че Ромео да се превърне в най-състоятелния човек в града. (Всъщност не. Неофициално най-богатият жител на Честърс Мил беше Големия Джим, макар че по-голямата част от активите му бяха скрити.) Роми притежаваше най-големия и печеливш независим универсален магазин в целия щат. През осемдесетте някои от потенциалните му банкери-инвеститори бяха заявили, че е пълна лудост да се мъчи да създаде магазин с такова грозно име като „Бърпис“. Отговорът на Роми обаче гласеше, че ако от фирмата за земеделски продукти „Бърпи Сийдс“ нямат нищо против, ще назове предприятието си именно по този начин. И ето че сега едни от най-продаваните им летни стоки бяха тениските с надписи: „ОТ ЛАКОМСТВА ДО КЪРПИ — ВСИЧКО ИМА В БЪРПИ!“ На ви сега, лишени от въображение банкери!

Роми определено бе успял да съзре своя златен шанс, след което го беше последвал с безжалостна упоритост. И ето че около десет тази неделна утрин — малко след като бе видял как повеждат Сам Мърляча към участъка, — зърна друга златна възможност. (Шансове винаги има; въпросът е да имаш набито око за тях.)

Това, което привлече вниманието му, бяха група деца с вдигнати плакати. Проектирани на компютър и изключително професионално изработени. Самите хлапета — повечето на велосипеди, а няколко на скейтбордове — се движеха в пакет по главната улица. Протестна демонстрация на шосе 119. Ромео се зачуди на кого ли беше хрумнала идеята за подобно нещо?

Той настигна едно от децата и го попита.

— Идеята беше моя — отвърна Джо Макклачи.

— Без майтап?

— Без абсолютно никакъв майтап.

Роми даде на момчето пет долара, без да обръща внимание на протестите му, и ги пъхна в задния му джоб. Информацията напълно си заслужаваше парите. Беше сигурен, че хората ще отидат на организираната демонстрация. Навярно изгаряха от желание да дадат отдушник на страховете, разочарованието и справедливия си гняв.

Малко след като отпрати Джо Плашилото по пътя му, Ромео дочу и други хора да говорят за следобедна сбирка — този път организирана от пастор Когинс. На същото място, по същото време.

Това определено беше знак. Знак, на който пишеше с огромни букви: „ВЪЗМОЖНОСТ ЗА ГОЛЯМ ОБОРОТ“.

Ромео влезе в магазина си, където бизнесът доста бе замрял напоследък. Явно тази сутрин жителите на Честърс Мил бяха решили да пазаруват или в супермаркета „Фуд Сити“, или в бакалницата на Джони Карвър. Те обаче бяха малцинство. Повечето или бяха отишли на църква, или си седяха вкъщи и гледаха новините по телевизията. Тоби Манинг, който седеше на касата, също зяпаше Си Ен Ен на портативен, захранван от батерии телевизор.

— Спри го тоя дрънкалник и приключи с касата — нареди му Ромео.

— Сериозно ли говорите, господин Бърпи?

— Да. Изкарай голямата шатра от склада. Извикай Лили да ти помогне.

— Шатрата от Тоталната лятна разпродажба?

— Същата — кимна той. — Ще я разпънем на тревата, където се разби самолетът на Чък Томпсън.

— На поляната на Олдън Динсмор? Ами ако ни поиска пари?

— Ще му дадем — отвърна Роми, пресмятайки наум. Магазинът продаваше всичко, включително и намалени бакалски стоки, и в момента разполагаше с хиляди опаковки кренвирши „Хепи бой“, които се съхраняваха в големия индустриален фризер зад склада. Беше ги купил от централата на „Хепи бой“ в Род Айлънд (компанията вече не съществуваше; бе закрита заради дребен проблем с някакви микроби, но не Ешерихия коли, слава Богу!) и очакваше да ги продаде на туристите и местните за празненствата и барбекютата покрай Четвърти юли. Е, не бе станало, както очакваше — проклетата рецесия си казваше думата, — но въпреки това той не се бе отказал от идеята да ги пласира някъде. И ето че сега може би щеше да…

„Защо да не ги набуча на онези изящни градински пръчици от Тайван? — замисли се той. — Сигурно имам милиарди от тях. Ще им лепна някое готино име като «Протеинови хапки на клечка»…“ Освен това имаше и поне сто кашона с лимонада на прах — друга закупена с голяма отстъпка стока, за която също се беше примирил, че няма да успее да я продаде.

— Ще натоварим и всички газови бутилки „Блу Райно“ — заяви той на Тоби Манинг. Умът му вече щракаше като сметачна машина; любимият звук на Ромео.

Тоби го изгледа развълнувано.

— Какво ви се върти из главата, господин Бърпи?

Ала Роми сякаш не го чу. Съзнанието му бе изцяло погълнато от инвентаризацията на всички онези стоки, които бе отписал като тотално непродаваеми. Онези евтини фойерверки… бенгалските огньове, останали от Четвърти юли… старичките бонбони, които се чудеше как да шитне за Хелоуин…

— Тоби — проговори най-накрая, — приготви се за най-големия пикник и празник на открито, който този град е виждал някога. Хайде, размърдай се. Чака ни много работа.

9.

Ръсти беше на визитация с доктор Хаскел, когато уоки-токито, което Линда бе настояла да носи, избръмча в джоба му.

Гласът й звучеше металически, но отчетливо:

— Ръсти, трябва да се върна на работа. Рандолф казва, че този следобед половината град е тръгнал към невидимата преграда на шосе 119 — едните за молитвена среща, а другите — за демонстрация. Ромео Бърпи ще опъне шатра и ще продава хотдог, така че очаквай наплив от пациенти с чревни инфекции довечера…

Ръсти изсумтя.

— Ще трябва да оставя момичетата с Марта. — В гласа й се долавяха смущение и тревога; съзнаваше, че силите й не стигат, за да бъде навсякъде, но въпреки това не спираше да се терзае. — Ще я посветя в проблема на Джани.

— Добре. — Той знаеше, че ако й кажеше да остане вкъщи, тя щеше да го послуша… с което само щеше да я накара да се тревожи още повече, тъкмо когато тревогите й бяха започнали да поутихват. Освен това, ако на шосе 119 наистина се струпаше голяма тълпа, присъствието й щеше да е необходимо.

— Благодаря ти — каза му Линда. — Благодаря ти за разбирането.

— Само не забравяй да изпратиш и кучето при Марта заедно с момичетата — напомни й той. — Нали помниш какво каза доктор Хаскел.

Тази сутрин доктор Рон Хаскел — Шамана — се бе проявил в изненадващо позитивна светлина за семейство Евърет. И не само тази сутрин, а още от началото на кризата. Ръсти не го очакваше, но го оценяваше. Защото добре виждаше от подпухналите му очи и провисналата уста, че лекарят плащаше сериозна цена за проявените усилия. Хаскел беше твърде възрастен за подобни сътресения; напоследък предимно дремеше във фоайето на третия етаж. Но като се изключат Джини Томлинсън и Туич, сега само Ръсти и Хаскел държаха фронта. За техен лош късмет обаче Куполът се бе появил в една прекрасна съботна утрин, когато всеки, който имаше възможност да напусне града, го бе направил.

Миналата нощ Хаскел, който вече гонеше седемдесетте, бе останал в болницата заедно с Ръсти до единайсет вечерта (тогава парамедикът буквално го бе изблъскал през вратата, за да го накара да се прибере), а тази сутрин бе дошъл на работа в седем — по същото време, когато Ръсти и Линда бяха довели близначките си на преглед. Одри също ги придружаваше и явно обстановката в „Кати Ръсел“ й се понрави. Джуди и Джанел вървяха от двете страни на едрия златен ретривър, сложили ръчички върху гърба му за подкрепа. Джани изглеждаше изплашена до смърт.

— Какво му има на кучето? — попита Хаскел, ала щом Ръсти му обясни проблема, лекарят кимна и се обърна към Джанел: — Хайде да те прегледаме, слънчице.

— Ще боли ли? — попита боязливо тя.

— Не, освен ако не те заболи от бонбончето, което ще ти дам, след като погледна хубавите ти оченца.

Щом прегледът приключи, възрастните оставиха двете момичета и кучето в кабинета за прегледи и излязоха в коридора. Раменете на Хаскел бяха отпуснати, прегърбени. А косата му сякаш бе побеляла цялата за една нощ.

— Каква е твоята диагноза, Ръсти? — попита той.

— Петит мал — малък припадък. Според мен е предизвикан от прекомерни вълнения и тревоги, но Одри непрекъснато вие от няколко месеца насам.

— Точно така. Ще започнем със заронтин. Съгласен ли си?

— Да. — Ръсти беше поласкан, че го питат. Започваше да съжалява за някои от нещата, които бе мислил и казвал по адрес на доктора.

— И да оставим кучето при нея, така ли?

— Непременно.

— Ще се оправи ли, Рон? — попита Линда. Тогава още не знаеше, че ще я викнат на работа, и смяташе, че ще прекара целия ден с момичетата.

— Нищо й няма — успокои я Хаскел. — Много деца страдат от подобни припадъци. Повечето прекарват един-два, други — повече. Това може да продължи с години, ала рядко води до нещо по-сериозно.

Линда изглеждаше облекчена. Ръсти се надяваше, че няма да узнае онова, което лекарят не й каза, а именно — че вместо да излязат от дебрите на неврологичните проблеми, някои злощастни деца потъват още по-дълбоко в тях и „малките припадъци“ се превръщат в „големи припадъци“. А един „голям припадък“ вече е доста опасно нещо. Подобни пристъпи често водят до смърт.

И ето че сега, когато тъкмо привършваха със сутрешната визитация (имаха само шестима нови пациенти, сред които и една родилка без усложнения) и Ръсти се надяваше да изпие на спокойствие чаша кафе, преди да се втурне към здравния център, Линда му се обаждаше.

— Сигурна съм, че Марта няма да има проблеми с Одри — каза тя.

— Аз също. Ще разполагаш с полицейска радиостанция, докато си на дежурство, нали?

— Да, разбира се.

— Тогава дай своето уоки-токи на Марта. Да ми се обади, ако на Джанел й стане нещо. Веднага ще отида при нея.

— Добре. Благодаря ти, скъпи. Има ли някакъв шанс да се върнеш вкъщи следобед?

Докато Ръсти мислеше над този въпрос, видя Дъги Туичъл да излиза в коридора. Бе затъкнал цигара зад ухото си и вървеше с обичайната си „от нищо не ми пука“ походка, ала той забеляза изписаната на лицето му тревога.

— Току-виж съм успял да се скатая за час. Но не мога да обещая.

— Разбирам, просто би било страхотно да те видя.

— Аз също бих искал да те видя. Бъди внимателна там сред хората. И им кажи да не ядат никакъв хотдог. Бърпи сигурно го е държал във фризера поне десет хиляди години.

— Това са мамутовите му хамбургери от ледниковия период — подхвърли Линда. — Хайде, чао, съкровище. До скоро.

Ръсти пъхна уоки-токито в джоба на бялата си престилка и се обърна към Туич:

— Какво става? И махни тая цигара от ухото си. Все пак сме болница.

Туич се подчини.

— Мислех да я изпуша на двора пред склада.

— Страхотна идея! — иронизира го Ръсти. — Точно където се съхраняват газовите бутилки!

— Точно това бях тръгнал да ти казвам. Повечето бутилки ги няма.

— Глупости. Тия неща са огромни. Не мога да си спомня дали бяха по дванайсет или двайсет хиляди литра всяка, но определено беше там някъде.

— Тоест намекваш, че съм забравил да надзърна зад вратата?

Ръсти започна да разтрива слепоочията си.

— Ако това силово поле не бъде премахнато до три-четири дни, значи сериозно сме го загазили — въздъхна той. — Няма да изкараме без пропан.

— Кажи ми нещо, което не знам — изсумтя Туич. — Според инвентарния лист на вратата вътре трябва да има седем бутилки, но са останали само две. — Той пъхна цигарата в джоба на бялата си престилка. — Специално проверих и другия склад, само за да се уверя, че някой не ги е преместил там…

— Защо някой би го направил?

— Не знам, премъдри сенсей. Както и да е, другият склад се оказа пълен с жизненоважно медицинско оборудване — най-различни градински и селскостопански сечива. Там всичко е наред и като цяло нищо не липсва, с изключение на шибаните пакети с тор.

На Ръсти изобщо не му пукаше за пакетите с тор; единственото, което го интересуваше, бе пропанът.

— Ясно. Значи ако пропанът не се намери и кризата продължи, ще вземам от градското хранилище.

— Ще си навлечеш неприятности с Рени.

— При положение че болницата би била единственото му спасение, ако сърцето му изведнъж даде на късо? Съмнявам се. Мислиш ли, че има някакъв шанс да се измъкна за малко днес следобед?

— Това зависи само от Шамана. В момента той е офицерът с най-висок чин.

— Къде е той?

— Дреме във фоайето. И хърка като дъскорезница. Искаш ли да го събудя?

— Не — поклати глава Ръсти. — Остави го да спи. И вече няма да го наричам „Шамана“. Като се има предвид колко здраво бачка старецът, откакто ни сполетя тази каша, мисля, че заслужава по-добро отношение.

— Така да бъде, сенсей. Виждам, че си достигнал следващото ниво на духовно просветление.

— Да го духаш, злобар такъв.

10.

Сега вижте това; вижте го добре.

Часът е два и четирийсет и за втори пореден ден Честърс Мил се наслаждава на един прекрасен есенен следобед. Ако репортерите не бяха държани на разстояние, щяха да се почувстват в рая на фотографите — и то не само защото дърветата греят в истинска феерия от пастелни багри. Жителите на изолирания град са се устремили на тълпи към мандрата на Олдън Динсмор. Олдън най-накрая се договори с Ромео Бърпи за таксата за ползване на земята му — шестстотин долара. И двамата са щастливи; фермерът, защото е успял да вдигне значително първоначалната оферта от двеста долара, а предприемачът — защото бе склонен да плати и хиляда, ако Динсмор бе по-настоятелен.

От протестиращите и следовниците на Когинс фермерът не взе нито цент. Това обаче не означаваше, че не се облажи; макар и роден нощем, Олдън не беше снощен. Той обозначи обширна площ като паркинг северно от останките на самолета на Чък Томпсън и постави там жена си (Шели), големия си син (Оли, спомняте си Оли, нали?) и наемния си работник (Мануел Ортега, американец без зелена карта, който бе толкова трудолюбив и изпълнителен, че слагаше в малкия си джоб повечето си легално пребиваващи сънародници). Динсмор взима по пет долара на кола и печалбата му скоро набъбва до цяло състояние; страхотен удар за млекопроизводител, който през последните две години се е мъчил със зъби и нокти да запази мандрата си от алчните ръце на Кийхоул Банк. Някои се оплакват от таксата, но са малцинство; на панаира във Фрайбърг взимат къде-къде повече и освен ако тия скръндзи не искат да паркират край пътя (където вече не може да се намери свободно място от дошлите по-рано коли) и после да вървят цял километър, просто нямат друг избор.

Колко ярка, необикновена и разнообразна сцена! Досущ като цирк с три арени, в който обикновените жители на Честърс Мил са в главните роли. Когато Барби пристига заедно с Роуз и Анс Уилър (ресторантът отново е затворен и ще отвори чак за вечеря — но ще предлага само студени сандвичи, без поръчки за грила), тримата зяпват безмълвно разкрилата се пред тях гледка. Джулия Шамуей и Пит Фрийман не могат да насмогнат със снимките. Джулия се спира за миг, за да дари Барби с приятната си, но леко угрижена усмивка.

— Неочаквано шоу, а?

— Определено — усмихва се Барби.

В първата арена на цирка съзираме онези граждани, които са откликнали на разлепените от Джо Плашилото и компанията му постери. Протестната демонстрация е впечатляваща — дошли са поне двеста души, — и шейсетте плаката, които хлапетата изготвиха (най-популярният гласи: „ПУСНЕТЕ НИ, МАМКА МУ!!!“) свършват за нула време. За щастие повечето хора си носят собственоръчно изработени протестни послания. Любимият на Джо е със затворнически решетки върху картата на Честърс Мил. Лиза Джеймисън, градската библиотекарка, не просто го носи, но и го размахва заплашително. Джак Евънс също е тук; бледото му лице все още е посърнало от скръб и плакатът му представлява колаж от снимки на съпругата му, починала от кръвоизлив предишния ден. Надписът над тях просто крещи: „КОЙ УБИ ЖЕНА МИ?“ Джо Плашилото изпитва съчувствие към човека, но… плакатът му наистина е страшен! Ако журналистите можеха да го видят, направо щяха да напълнят репортерските си гащи с лайната на възторга!

Джо организира протестиращите в голям кръг, който се върти точно пред Купола (от страната на Честърс Мил земята покрай невидимата преграда е осеяна с мъртви птици; откъм Мотън войниците вече са ги разчистили). Този обширен кръг им дава възможност — или поне така си мисли Джо, — да покажат посланията си на постовите, които стоят мирно и демонстративно (и адски влудяващо!) са им обърнали гръб. Момчето раздаде на участниците в демонстрацията и листове със скандирания. Написа ги заедно със скейтърския идол на Бени Дрейк — Нори Калвърт. Освен че е много добра на карти, Нори се оказа добра и в измислянето на лозунги за скандиране. Стихчетата й са семпли, но стегнати. Едно от тях гласи: „Махнете си от нас ръцете! Честърс Мил освободете!“ Друго: „Вие го направихте, нали? Признайте си и няма да боли!“ С голяма неохота Джо се видя принуден да отхвърли един от по-екстремните й шедьоври, който звучеше така: „Не се правете на заспали! Пуснете ни навън, педали!“ „Трябва да бъдем политически коректни“ — беше й казал Джо тогава. Сега обаче си мисли само дали Нори е твърде малка, за да се целува. И дали ще го целуне с език, ако той направи същото. Никога не е целувал момиче, но ако всички са обречени да умрат като изгладнели, останали без въздух буболечки в стъклен буркан, навярно трябва да се престраши и да целуне Нори, докато все още има време.

Във втората арена се помещава молитвената група на пастор Когинс. Както изглежда, май вече са успели да изпаднат в религиозен екстаз и песнопенията им огласят поляната. Към техния хор се присъединяват и гласовете на десетина мъже и жени от Независимата църква. Те пеят „Могъща крепост е нашият Бог“ и примерът им явно е заразителен, защото голяма част от хората в съседство, които знаят текста, също подемат песента. Гласовете им се издигат към неопетненото и от едно облаче небе, а пронизителните призиви на Лестър Когинс и отговорите на паството му (сред които преобладават „Амин!“ и „Алилуя!“) ехтят като техни перфектни контрапункта (за хармония би било пресилено да се говори). Молитвеният кръг неусетно нараства, понеже от време на време хора от протестната демонстрация падат на колене и оставят на земята плакатите си, за да могат да пляскат с вдигнатите си във въздуха ръце. Войниците може и да са им обърнали гърбове, но Господ Бог — едва ли.

Най-голяма и пъстра обаче е централната арена на този неповторим цирк. Ромео Бърпи е разположил шатрата от Тоталната лятна разпродажба недалеч от Купола и на шейсетина метра от молитвения кръг, преценявайки местоположението й спрямо слабия ветрец, духащ откъм невидимата преграда. Искаше да е сигурен, че ароматният дим от скарите му стига както до молещите се, така и до протестиращите. Единствената му отстъпка към вярващите е да накара Тоби Манинг да изключи портативното си стерео, откъдето бумтеше онази песен на Джеймс Макмърти за живота в малкото градче; някак си не се съчетаваше добре с „Колко велик си, Боже“ и „Няма ли да приемеш Исуса?“. Бизнесът върви добре и може само да се подобри. Ромео е сигурен в това. По-късно хотдогът му може и да причини проблеми на нечии стомаси, но засега кренвиршите ухаят апетитно в топлия следобед; цялото мероприятие напомня по-скоро на провинциален панаир, отколкото на посещение в затвора. Хлапетиите размахват въртележчици и се щурат насам-натам, заплашвайки да запалят тревата с бенгалските огньове, останали от Четвърти юли. Празни пластмасови чаши, в които е имало или разтворена лимонада на прах (гадост!), или кафе (още по-голяма гадост!), са навсякъде. По-късно Ромео ще накара Тоби Манинг да даде на някои хлапета, може би на синовете на Динсмор, десет долара, за да съберат отпадъците. Междусъседските отношения е важно да се поддържат. За момента обаче цялото внимание на Ромео е концентрирано върху импровизирания му касов апарат (кашонче от тоалетна хартия). Слага вътре дълги зелени хартийки и връща малки сребристи кръгчета; перфектно показано как Америка върти търговия. Взима по четири долара за хотдог, а хората купуват ли, купуват… Очаква до залез-слънце да е реализирал поне три хилядарки чиста печалба; а може би и повече.

Вижте! Ето го и Ръсти Евърет! Значи е успял да се измъкне. Браво на него! Иска му се да бе взел и дъщеричките си — тук със сигурност щеше да им хареса, а и страховете им навярно щяха да се разсеят, като видят толкова много хора в добро настроение, — но пък току-виж вълнението дошло в повече на Джани.

Той зърва Линда в същия миг, когато и тя го забелязва, и започва да й маха, подскачайки нагоре-надолу. Със стегнатите плитки, в които винаги сплита косата си, когато е на работа, Лин изглежда толкова млада, че прилича на мажоретка от гимназията. Стои до сестрата на Туич — Роуз — и младия мъж, който прави аламинутите в ресторанта. Ръсти е малко изненадан; мислеше си, че Барбара е напуснал града. Нали бе настроил Джим Рени срещу себе си… В слуховете, които бе дочул, ставаше въпрос за някакво кръчмарско сбиване, макар че Ръсти не беше дежурен, когато участниците в свадата бяха дошли в болницата, за да ги зашият. И слава богу! Отдавна бе изпълнил своята квота по зашиване на рани, получени в „Дипърс“.

Той прегръща жена си, целува я по устните и залепва целувка на бузата на Роуз. Ръкува се с готвача и отново се запознават.

— Вижте ги тия хотдози! — възмущава се Роуз. — Мили боже!

— По-добре приготви отсега подлогите, докторе — казва Барби и всички се засмиват. Страхотно е, че могат да се засмеят при тези обстоятелства, но не са единствените… и защо не? Ако не можеш да се засмееш, когато нещата се влошат — да се засмееш и да си сложиш маската на веселието, — значи или си умрял, или ти се иска да умреш.

— Тук е забавно — казва Роуз, без да подозира колко „забавно“ ще свърши всичко. Нечие фризби прелита наблизо. Тя реагира светкавично, хваща го във въздуха и го подава на Бени Дрейк. Хлапето скача, улавя го и веднага се завърта, за да го хвърли към Нори Калвърт, която го сграбчва с ръка зад гърба си — висш пилотаж! Кръгът на вярващите продължава с молитвите. Смесеният хор, който вече е синхронизирал звученето си, подхваща вечната църковна класика „Напред, Христови воини“. Момиченце на възрастта на Джуди тича весело по поляната — рокличката й се развява покрай пухкавите коленца, в едната й ръчичка искри бенгалски огън, а в другата се поклаща чаша с отвратителната лимонада на прах. Протестиращите обикалят в разширяваща се спирала и скандират: „Махнете си от нас ръцете! Честърс Мил освободете!“ Високо в небето, в северна посока откъм Мотън се носят пухкави облаци с тъмни сърцевини… които се разпръскват, щом наближават кордоните на войниците, опасали невидимата преграда. Небосводът над самия Честърс Мил представлява перфектна, ненарушавана от нищо синева. Някои от присъстващите на поляната на Динсмор наблюдават замислено разпръскващите се облаци и се чудят как ще се отрази това на града, да не говорим за бъдещите валежи, ала никой не смее да изрази тревогите си на глас.

— Питам се дали и следващата неделя ще ни е толкова забавно — отбелязва Барби. Линда Евърет го поглежда. Погледът й в никакъв случай не може да се нарече приятелски.

— Няма да е зле първо да мислиш, а после да приказваш… — скастря го тя.

— Вижте там! — извиква внезапно Роуз. — Това хлапе не бива да кара толкова бързо! Може да се преобърне. Мразя ги тия атевета.

Всички се обръщат към малкото возило с тумбести като балони гуми и гледат как то се носи през избелялата октомврийска трева. Не точно към тях, но определено се приближава към Купола. И то твърде бързо. Двама от войниците чуват приближаващата се машина и рязко се обръщат.

— Олеле, дано не се блъсне! — простенва Линда Евърет.

Обаче Рори Динсмор не се блъска в Купола. Макар че би било далеч по-добре да го направи.

11.

Идеята е като грипен вирус; рано или късно някой я прихваща. Във върховното командване вече я бяха обсъждали; някогашният командир на Барби, полковник Джеймс О. Кокс, бе присъствал на няколко срещи, където бе ставало въпрос за нея. Рано или късно някой в Честърс Мил щеше да бъде заразен от същата идея, ето защо не беше изненадващо, че този някой се оказа Рори Динсмор — най-острият от всички инструменти в кутията на семейство Динсмор. („Нямам си на идея отде го е наследил“ — бе казала майка му Шели, когато синът й бе донесъл вкъщи първия си бележник, пълен с шестици от горе до долу. При това в гласа й се усещаше не толкова гордост, колкото тревога.) Ако момчето не живееше извън града — и ако имаше компютър, — по всяка вероятност щеше да е част от приятелите на Джо Макклачи.

На Рори му беше забранено да се включва в празненството, молитвената среща или протестната демонстрация; вместо да яде подозрителен хотдог и да събира такса за паркинг, баща му беше наредил да стои вкъщи и да дои кравите. А щом привършеше, трябваше да намаже виметата им със специален балсам — работа, която ненавиждаше от дън душа. „А след като ги намажеш хубавичко, че да лъснат — завърши с инструкциите Олдън, — премести обора и нареди там ония бали сено.“

Всичко това бе част от наказанието, което му бяха наложили, задето се бе приближил до Купола вчера — след като баща му изрично му бе забранил да го прави. И не само се бе приближил, ами и бе почукал по невидимата повърхност. Рори се бе оплакал на майка си (обикновено това даваше резултат), ала тя бе останала непреклонна. „Можеше да умреш — укори го Шели. — А и татко ти каза, че си се държал невъзпитано.“

— Само им казах името на готвача! — възмути се Рори, с което си докара един шамар от баща си, докато Оли го гледаше самодоволно и с безмълвно одобрение.

— От ума си теглиш! — скара му се Олдън. — Кога ще се кротнеш най-сетне?

Скрит зад гърба на баща им, Оли му се изплези. Шели обаче го видя… и награди и него с шамар, обаче не му забрани да се включи в импровизирания панаир.

— И да не си посмял да се доближиш до атевето! — нареди баща му, сочейки паркирания между първи и втори хамбар мотовсъдеход. — Ще пренасяш сламата с ръце. Тъкмо ще заякнеш малко. — След тези думи близките му се запътиха през поляната към шатрата на Ромео, оставяйки най-умния в семейството с вила в ръка и огромен буркан с балсам за кравешки вимета.

Посърнал, Рори се захвана да изпълнява възложените му задачи с мрачно усърдие. Въпреки че будният му, неспокоен ум от време на време го вкарваше в неприятности, той беше добър син и досега нито веднъж не му бе хрумвало да зареже досадните стопански задължения. В началото не мислеше за нищо друго освен за работата си. Намираше се в онова „пречистено“ състояние на духа, което понякога се оказва изключително плодородна почва за появата на най-ярките ни и грандиозни идеи (както хубави, така и лоши); единственото, от което тези идеи се нуждаят, за да излязат оттам, е верижната реакция на асоциациите.

Докато Рори метеше централната пътека на първи хамбар (бе решил да остави противното мазане на виметата за накрая), той дочу бърза серия от пукащи звуци, които можеха да се дължат само на използваните фойерверки. Звучаха му като изстрели. Това го накара да се замисли за трийсеткалибровата двуцевка на баща му, която той държеше в предния килер. На момчетата им беше забранено да я пипат, освен ако не са под строг надзор — което например се случваше или когато стреляха по мишени, или по време на ловния сезон, — но самата пушка не беше заключена, а амунициите стояха на полицата над нея.

И така идеята се роди. Рори си каза, че би могъл да пробие дупка в невидимата преграда. А току-виж я спукал и цялата. В съзнанието му моментално изникна яркият, кристален образ на балон, до който бива доближена запалена кибритена клечка.

Момчето захвърли метлата и се втурна към къщата. Подобно на мнозина други умни хора (и най-вече надарени деца) силната му страна беше не толкова анализът, колкото вдъхновението. Ако тази идея например бе хрумнала на по-големия му брат (което едва ли щеше да се случи), Оли със сигурност щеше да се замисли: „След като цял самолет не можа да пробие Купола, а натоварен догоре с дървесина камион се преобърна при сблъсъка си с него, какъв шанс би имал един куршум?“ И навярно би си казал: „Вече съм сериозно наказан. Трябва ли да ставам още по-непослушен и да си навличам още по-големи проблеми?“

А можеше и да не си го помисли. Според Рори математическите способности на Оли се изчерпваха с елементарното умножение.

За разлика от него по-малкият брат вече взимаше уроци по алгебра, които се преподаваха в колежа, и се справяше перфектно. Ако го попитаха как един куршум би постигнал онова, което не беше по силите на един камион или самолет, той веднага би отвърнал, че ударният ефект от „Уинчестър Елит ХРЗ“ би бил далеч по-голям. От една страна, защото скоростта ще бъде по-голяма. И, от друга, защото цялата мощ на удара ще бъде съсредоточена във върха на единайсетграмовия куршум. Рори беше сигурен, че хрумването му ще проработи. Идеята му притежаваше гениалната елегантност на алгебрично уравнение.

В съзнанието му изплува собственото му усмихнато (но същевременно скромно) лице на заглавната страница на „Ю Ес Ей Тудей“; видя се как го интервюира Браян Уилямс във „Вечерните новини“; как седи в обсипана с цветя платформа на парада в негова чест, заобиколен от красиви момичета (облечени в рокли без ръкави или дори по бански костюми), докато маха на тълпата и върху него вали дъжд от конфети. Той щеше да бъде МОМЧЕТО, КОЕТО СПАСИ ЧЕСТЪРС МИЛ!

Рори взе двуцевката и се качи на един стол, за да свали кутията с патрони от най-горната лавица. Зареди два куршума (вторият — за всеки случай) и се завтече навън с вдигната над главата си пушка, досущ като латиноамерикански партизанин. (Естествено, беше щракнал предпазителя; при това го бе направил автоматично, без дори да се замисли.) Ключът за четириколесния мотовсъдеход „Ямаха“, до който му бе забранено да се доближава, висеше до вратата на първи хамбар. Момчето го пъхна между зъбите си, докато закрепяше пушката в задната част на атевето с помощта на няколко въжета (здравината им не подлежеше на съмнение, понеже същите се използваха и при бънджи скокове). Зачуди се дали ще последва някакъв звук, ако Куполът се пукнеше. Може би трябваше да си вземе и тапи за уши от най-горната полица, но не искаше да се връща; трябваше да свърши всичко сега.

Така работят големите идеи.

Рори се метна на мотовсъдехода и заобиколи втори хамбар, намалявайки скоростта само за да огледа морето от хора на поляната. Ала колкото и да беше развълнуван, знаеше, че не е разумно да се насочва към мястото, където Куполът прерязваше шосе 119 (и където петната от вчерашните инциденти все още висяха във въздуха подобно на мръсотия върху голям прозорец). Някой можеше да го спре, преди да е успял да стреля по невидимата преграда. И тогава, вместо да се превърне в „МОМЧЕТО, КОЕТО СПАСИ ЧЕСТЪРС МИЛ!“, щеше да стане „МОМЧЕТО, КОЕТО МАЖЕШЕ КРАВЕШКИ ВИМЕТА В ПРОДЪЛЖЕНИЕ НА ЕДНА ГОДИНА“. Определено, да не говорим и че цялата първа седмица щеше да го прави в приклекнало положение, защото задникът му щеше да го боли твърде силно, за да седне. И някой друг щеше да обере лаврите с неговата собствена идея.

Ето защо Рори избра да пресече диагонално поляната, като по този начин щеше да се озове пред Купола на около петстотин метра от голямата шатра. Как щеше да разбере кога да спре ли? По линията от мъртви птици, нападали покрай невидимата бариера. Видя как войниците в този район започват да се обръщат при звука от приближаващия се мотовсъдеход. Дочу и разтревожените викове на участниците в стълпотворението. Църковните химни, които вярващите пееха, внезапно секнаха.

И най-лошото от всичко — видя как баща му размахва зелената си бейзболна шапка и реве с пълно гърло: „ПО ДЯВОЛИТЕ, РОРИ, СПРИ ВЕДНАГА!“

Ала момчето вече бе отишло твърде далеч, за да спре. Освен това, независимо дали беше добър син или не, не искаше да спре. Атевето се удари в някаква могилка и Рори подскочи на седалката, ала ръцете му не изпуснаха дръжките на кормилото. Бейзболната му шапка бе обърната с козирката назад (не помнеше да го е правил) и хлапето се заливаше от смях, сякаш бе обезумяло. Мотовсъдеходът се килна застрашително встрани, след което се стабилизира. Оставаше му съвсем малко до целта. Един от застаналите на пост войници размахваше бясно ръце и му крещеше да спре.

Рори натисна рязко спирачките и за малко да направи салто над дръжките на кормилото. Бе забравил да включи предавките на неутрална позиция и всъдеходът се изстреля към Купола, забивайки се в него, преди да спре. Рори дочу издрънчаването на метал, последван от трясък на счупено стъкло; очевидно предният фар се бе строшил.

Войниците, изплашени да не бъдат ударени от мотовсъдехода (окото, което не съзира никаква преграда между себе си и стремително приближаващия се обект, задейства могъщи инстинкти), се бяха разбягали. Така хем откриваха достатъчно голямо свободно пространство пред Рори, хем му спестяваха необходимостта да им каже да се отдръпнат на безопасно разстояние за експеримента. Момчето искаше да бъде герой, но не искаше някой да пострада — или да умре — заради него.

Трябваше да бърза. Най-близките до него хора се намираха покрай импровизирания паркинг и голямата шатра и в момента тичаха като обезумели към него. Баща му и брат му също бяха сред тях, като и двамата крещяха да не прави онова, което бе намислил.

Рори размота пушката от въжетата за бънджи скоковете, опря приклада в рамото си и се прицели в невидимата бариера на около метър и половина над трите мъртви врабчета.

— Недей, хлапе, това е лоша идея! — извика един от войниците.

Момчето не му обърна внимание, защото идеята му си беше много добра. Пък и тичащите откъм шатрата и паркинга вече бяха съвсем близо. Някой — по всяка вероятност Лестър Когинс, който тичаше далеч по-добре, отколкото можеше да свири на китара, — изкрещя:

— В името на Бога, синко, не го прави!

Рори дръпна спусъка. Не, всъщност само се опита. Предпазителят все още беше спуснат. Погледна през рамо и видя как високият, мършав проповедник от църквата на Светия изкупител изпреварва пухтящия му, почервенял баща. Ризата на Лестър беше изскочила от панталона му и се развяваше покрай бедрата му. Очите му бяха разширени. Готвачът от „Дивата роза“ тичаше точно след него. Деляха ги не повече от шейсетина метра от него, а преподобният изглеждаше така, сякаш тепърва щеше да превключи на четвърта скорост.

Рори вдигна предпазителя.

— Спри, хлапе, недей! — извика отново войникът, като едновременно с това се приведе откъм неговата си част на Купола и сключи отчаяно ръце.

Рори не му обърна внимание. Така работеха големите идеи. Отново натисна спусъка и този път последва изстрел.

За негово нещастие прицелът му бе перфектен. Куршумът се удари в невидимата преграда, рикошира и се върна обратно като гумено топче на ластик. В първия момент момчето не почувства болка, а по-скоро му се стори, че целият свят внезапно е облян от ослепително бяла светлина. Самият куршум се бе разцепил на две частици, по-малката от които се заби в лявото му око и заседна в мозъка му. Кръвта шурна като фонтан. Рори притисна длани към лицето си и алената течност бликна между пръстите му, докато той несъзнателно се свличаше на колене.

12.

— Ослепях! Ослепях! — крещеше момчето и Лестър веднага се сети за стиха от Светото писание, върху който се беше спрял пръстът му: „Лудост, слепота, вцепеняване на сърцето“.

— Ослепях! Ослепях!

Когинс отдели дланите на хлапето от лицето му и видя червената очна кухина, от която кръвта извираше като артезиански кладенец. Остатъците от лявото око на Рори бяха полепнали по бузата му. Момчето се обърна към пастора и слузестите останки пльокнаха в тревата.

Лестър разполагаше с един безумно кратък миг да вдигне детето на ръце, преди бащата да го изтръгне от обятията му. В това обаче нямаше нищо лошо. Това бе напълно в реда на нещата. Когинс беше съгрешил и бе помолил Господ за просветление. И Бог беше откликнал на молитвите му, понеже го бе дарил не само с просветление, но и с недвусмислен отговор. Пасторът вече знаеше как трябва да постъпи и как точно да се пречисти от греховете, в които бе въвлечен от Джеймс Рени.

Едно сляпо дете му бе посочило верния път.

Винаги може да стане още по-зле

1.

Впоследствие Ръсти Евърет си спомняше най-вече настаналия хаос. Единственият по-ясен образ в паметта му беше голият до кръста пастор Когинс и по-конкретно бялата му като рибешки корем кожа и четящите се ребра.

Барби обаче — вероятно защото полковник Кокс отново го бе нагърбил с разузнавателна мисия — видя всичко. И най-яркият му спомен не беше свързан с пастора, а с Мелвин Сиърлс — как го сочи с пръст и клати леко глава. Недвусмислен жест, който гласеше: „Още не сме свършили с теб, слънчице.“

Онова, което всички присъстващи със сигурност запомниха — и което ги накара да осъзнаят трагедията по безпрецедентен начин, — беше риданието на бащата, докато вдигаше на ръце клетото си пострадало дете, както и воплите на майката („Той добре ли е, Олдън? ДОБРЕ ЛИ Е?“), устремила затлъстялото си туловище към мястото на произшествието.

Барби забеляза как Ръсти Евърет си пробива път през тълпата, скупчила се около момчето, и се присъединява до двамата коленичили мъже — Олдън и Лестър. Олдън притискаше сина си в обятията си, а пасторът ги зяпаше със зейнала като изкъртена врата уста. Жената на Ръсти беше непосредствено зад него. Медикът приклекна до Олдън и Лестър и се опита да отлепи дланите на момчето от лицето му. В същия миг бащата — реакцията му не изненада Барби предвид ситуацията — му фрасна един. От носа на Ръсти потече кръв.

— Не! Оставете го да помогне! — извика съпругата на парамедика.

Линда, каза си Барби. Името й беше Линда и работеше в полицията.

— Не, Олдън! Не! — Линда хвана фермера за рамото и той се обърна, очевидно готов да фрасне и нея. На лицето му не се четеше и помен от здрав разум; той се бе превърнал в див звяр, защитаващ мъничето си. Барби направи крачка напред, за да парира удара, ако фермерът посегне, ала после му хрумна друга идея.

— Имаме лекар! — извика той, като се изпречи пред Олдън и се опита да скрие Линда от полезрението му. — Лекар, лекар, ле…

Ненадейно някой го дръпна рязко за яката на ризата и го завъртя. Случи се толкова бързо, че Барби едва успя да зърне Мел Сиърлс — едно от приятелчетата на Рени младши — и да осъзнае, че Сиърлс носи синя униформена риза и значка. „Не може да стане по-зле“ — помисли си Барби, но сякаш за да го опровергае, в следващия миг Сиърлс изстреля юмрука си към лицето му, както бе направил и в онази нощ на паркинга пред „Дипърс“. Не уцели носа му, както вероятно бе възнамерявал, ала за сметка на това размаза устните на Барби в зъбите му.

Сиърлс замахна отново, обаче Джаки Уетингтън — партньорката на Мел в този злополучен ден — го сграбчи за ръката.

— Недей! — извика тя. — Полицай, спри!

Мел се поколеба за момент. Точно тогава обаче Оли Динсмор, следван плътно от ридаещата си, задъхана майка, се промуши между тях и избута Сиърлс крачка назад.

— Добре — изръмжа Сиърлс и отпусна ръката си. — Защо се тикаш на местопрестъплението, задник такъв? Тук се провежда полицейско разследване… или както там му викат.

Барби избърса с длан кръвта от сцепената си устна и си помисли: „И това не е най-лошото. Точно там е проблемът — че тепърва ще става още по-зле.“

2.

Единственото, което Ръсти чу, беше как Барби крещи: „Лекар! Имаме лекар!“ Сега и той самият реши да се представи:

— Аз съм парамедик, господин Динсмор. Ръсти Евърет. Познавате ме. Позволете ми да прегледам сина ви.

— Дай му да го прегледа, Олдън! — извика Шели. — Нека да се погрижи за Рори!

Фермерът поразхлаби мечешката прегръдка, в която държеше момчето си. Коленичило на земята, то се поклащаше напред-назад, а сините му дънки бяха подгизнали от кръвта. Рори отново бе закрил очите си с длани. Ръсти го хвана за китките — нежно и внимателно — и бавно отлепи ръцете му от лицето. Надяваше се, че най-лошите му страхове няма да се оправдаят, ала засегнатата очна кухина представляваше разръфана зейнала дупка, бълваща кръв. Мозъкът зад нея също бе сериозно засегнат. Цяло чудо беше как другото око се взираше безчувствено в небето, пулейки се в нищото.

Парамедикът посегна да свали ризата си, ала проповедникът вече му подаваше своята. Мършавият, осеян с пресичащи се алени белези на гърба торс на Когинс бе плувнал в пот.

— Не — спря го Ръсти. — Първо я разкъсай.

Отначало Лестър не го разбра. После съдра ризата по средата. По това време пристигна и останалата част на полицейския контингент и някои от редовните ченгета — Хенри Морисън, Джордж Фредерик, Джаки Уетингтън и Фреди Дентън — викнаха на новите си извънредни сътрудници да помогнат с избутването на тълпата и осигуряването на свободно пространство около пострадалото момче. Новоизпечените униформени се заеха с изпълнението на задачата, при това доста ентусиазирано. Тези от хората, които не успяха да реагират своевременно, бяха повалени на земята, в това число и знаменитата инквизиторка на кукли Саманта Буши. Сами носеше Литъл Уолтър в бебешко „кенгуру“ и когато тупна по задник, и двамата ревнаха. Рени младши обаче я прекрачи най-безцеремонно и сграбчи майката на Рори. Щеше да събори и нея на земята, ако Фреди Дентън не го беше спрял.

— Не, Младши, недей! Това е майката на хлапето! Пусни я!

— Полицейска бруталност! — извика Сами Буши, която продължаваше да лежи в тревата. — Полицейска бру…

Джорджия Ру, най-новото попълнение в полицейското управление на Питър Рандолф, се приближи заедно с Картър Тибодо (всъщност държеше ръката му). Джорджия притисна крак до едната гърда на Сами — не беше точно ритник — и каза:

— Млъквай, лесбо!

Рени младши пусна майката на Рори и се присъедини към Мел, Картър и Джорджия. Те бяха застанали в редица и наблюдаваха изпитателно Барби. Рени младши последва примера им и си каза, че готвачът е като проклет черен гологан, който все изниква отнякъде. И че би изглеждал чудесно в килията до тази на Сам Мърляча. Помисли си още, че полицейската работа е истинското му призвание; определено се беше отразила добре на главоболията му.

Ръсти взе половината от съдраната риза на Лестър и я скъса още на две. После сгъна едното парче и понечи да го омотае около зеещата рана на момчето, ала в крайна сметка промени решението си и го подаде на бащата.

— Притиснете го до…

Думите му едва се чуха, защото гърлото му беше пълно с кръв от разбития му нос. Ръсти се прокашля, обърна глава настрани, изплю полусъсирена кървава храчка на земята и опита отново.

— Притиснете го до раната, татко. И натиснете добре. Другата ръка на тила и стискате.

Макар че все още беше в шок, Олдън Динсмор вече бе склонен да го послуша и изпълни указанията му. Импровизираната превръзка веднага се обагри в червено, обаче фермерът изглеждаше по-спокоен. Явно задачата да свърши нещо му бе помогнала. Да, най-често ставаше точно така.

Ръсти махна с другото парче плат на Лестър.

— Още! — нареди и пасторът започна да разкъсва ризата си на по-тесни ивици. Ръсти повдигна главата на хлапето и смени първата превръзка, която вече бе подгизнала и безполезна. Щом зърна зейналата очна кухина, Шели Динсмор изпищя:

— Божичко, синчето ми! Горкото ми синче!

Питър Рандолф дотича задъхан, пухтейки като локомотив. Очевидно загрижен за болното си сърце, Големия Джим се тътреше бавно на сериозна дистанция зад него през тревата, която тълпата бе утъпкала и превърнала в широка пътека. Мислеше си за бъркотията, която бе настанала. Занапред гражданите щяха да могат да се събират само след изрично разрешение. И ако той имаше нещо общо с издаването на тези разрешения (много ясно, че щеше да има!), щеше да направи всичко възможно да затрудни максимално процедурата.

— Изтласкайте тези хора още по-назад! — изръмжа Рандолф на полицай Морисън. Хенри се обърна, за да изпълни заповедта. — Отдръпнете се назад, хора! Направете малко място!

Морисън излая:

— Полицаи, стройте се в редица! Избутайте ги назад! Който се съпротивлява, с белезници!

Тълпата започна бавно да отстъпва назад. Барби се поколеба:

— Господин Евърет… Ръсти… имате ли нужда от някаква помощ? Добре ли сте?

— Добре съм — отвърна той и Барби прочете на лицето му всичко, което го интересуваше — парамедикът е добре, само носът му продължава да кърви. Хлапето обаче не беше добре и никога нямаше да бъде, даже и да оцелееше. Ръсти притисна нова превръзка до грозната рана и отново положи дланта на бащата отгоре й.

— Другата ръка на тила — повтори. — Натиснете. Силно.

Барби понечи да отстъпи назад, ала точно в този момент хлапето проговори.

3.

— Вече е Хелоуин. Не можете… не можем…

Ръсти тъкмо сгъваше поредната превръзка, ала щом го чу, буквално застина. Стори му се, че ненадейно се е пренесъл в стаята на дъщерите си и слуша виковете на Джанел: „Всичко е заради Страшната тиква!“

Вдигна очи към Линда. И тя го беше чула. Очите й се бяха разширили, а румените й страни бяха бледи.

— Линда! — извика Ръсти. — Веднага вземи радиостанцията си и се обади в болницата! Кажи на Туич да прати линей…

— Огън! — изкрещя Рори Динсмор с пронизителен, треперещ глас. Лестър го гледаше смаяно, както навярно Мойсей е гледал пламтящия къпинов храст. — Огън! Автобусът гори! Всички пищят! Пазете се от Хелоуин!

Тълпата бе притихнала и слушаше бълнуванията на момчето. Дори Джим Рени ги чу и бързо започна да си пробива път с лакти.

— Линда! — кресна й Ръсти. — Веднага се обади в болницата! Трябва ни линейка!

Тя се сепна, сякаш някой току-що бе щракнал с пръсти пред лицето й, и взе радиостанцията, която висеше на колана й.

Рори се приведе, тупна върху изпотъпканата трева и започна да се гърчи.

— Какво става? — попита бащата.

— Ох, боже мили, той умира! — проплака майката.

Ръсти обърна треперещото момче (опитваше се да не мисли за Жанин, докато го правеше, което бе невъзможно) и надигна брадичката му, за да осигури достъп на въздуха до дробовете му.

— Хайде, татко — каза на Олдън. — Не ме изоставяй точно сега. Стисни добре отзад врата му. Да приложим натиск върху раната. Да спрем кръвта.

Натискът можеше да вкара частицата, отнесла окото на хлапето, още по-навътре, ала по-късно щеше да се тревожи за това. Ако хлапето не умреше тук, на тревата.

Някъде наблизо — и същевременно толкова далеч — се чу гласът на един от войниците. Още юноша, той изглеждаше изплашен и изпълнен със съжаление:

— Опитахме се да го спрем. Момчето не ни послуша. Не можехме да направим нищо.

Пит Фрийман, чийто фотоапарат „Никон“ се полюшваше до коляното му, дари младия боец с язвителна усмивка.

— Мисля, че го знаем. И да не сме го знаели преди, вече нямаме никакви съмнения.

4.

Преди Барби да се слее с тълпата, Мел Сиърлс го хвана за китката.

— Пусни ме — каза кротко Барби.

Сиърлс обаче му се озъби (явно това беше неговата представа за усмивка) и процеди:

— Мечтай си, дрисльо. — После извика: — Шерифе! Хей, шерифе!

Питър Рандолф се обърна рязко и го изгледа намръщено.

— Този тип ми пречеше, докато се опитвах да обезпеча сигурността на района. Мога ли да го арестувам?

Рандолф отвори уста, вероятно за да каже: „Не ми губи времето.“ После обаче се огледа наоколо. Джим Рени най-накрая се бе присъединил към малката групичка, която наблюдаваше как Евърет оказва първа помощ на хлапето. Големия Джим хвърли студен и безизразен поглед на Барби — така гледат змиите, докато се излежават на припек, — след което кимна леко на шерифа.

Мел го забеляза и усмивката му стана още по-широка.

— Джаки? Исках да кажа „полицай Уетингтън“? Ще ми заемете ли един чифт от белезниците си?

Рени младши и останалите от дружинката му също се ухилиха. Ето нещо по-забавно от някакво кървящо хлапе и далеч по-интересно от това да поддържаш реда сред демонстриращи тъпаци с протестни лозунги.

— Получи ли си го, Баааар-бииии? — злорадстваше Рени младши.

Джаки обаче се колебаеше.

— Пит… исках да кажа „шерифе“… мисля, че човекът се опитваше само да пом…

— Закопчайте го — нареди Рандолф. — По-късно ще видим какво се е опитвал или не се е опитвал да направи. Междувременно искам тази бъркотия да се разчисти. — Той повиши глас: — Всичко свърши, народе! Позабавлявахте се и видяхте какво стана! Сега се разотивайте по домовете си!

Джаки тъкмо откопчаваше един чифт от връзката пластмасови белезници от колана си (нямаше намерение да ги дава на Мел, а да ги постави сама на задържания), когато Джулия Шамуей заговори. Тя стоеше точно зад Рандолф и Големия Джим (всъщност точно Големия Джим я бе изблъскал с лакти, за да заеме мястото й).

— Не бих допуснала това, шериф Рандолф, освен ако не искате полицейското ви управление да бъде изтипосано на първа страница на „Демократ“ — рече и се усмихна като Мона Лиза. — Все пак сте съвсем отскоро на този пост, а и всичко останало…

— Какво искаш да кажеш? — попита той. Беше се намръщил още повече и лицето му приличаше на прорязан от дълбоки пукнатини мрачен пейзаж.

Джулия вдигна апарата си — малко по-стар модел от този на Пит Фрийман.

— Имам няколко снимки на господин Барбара, които показват как помага на Ръсти Евърет в грижите за раненото момче, няколко на полицай Сиърлс, докато дърпа явно безпричинно господин Барбара… и една, на която полицай Сиърлс удря господин Барбара в устата. Също безпричинно. Не съм кой знае какъв фотограф, ала специално тази се получи много добра. Искате ли да я видите, шериф Рандолф? Мога да ви я покажа, апаратът ми е цифров.

Възхищението, което Барби изпитваше към нея, се засили още повече, понеже според него жената блъфираше. Ако наистина бе снимала, защо държеше капака на обектива в лявата си ръка, сякаш току-що го е свалила?

— Това е лъжа, шерифе — каза Мел. — Той пръв се опита да ме удари. Попитайте Рени младши.

— Мисля, че снимките ми показват как младият господин Рени бе зает с успокояването на тълпата и поради тази причина беше обърнат с гръб по време на удара — вметна Джулия.

Рандолф продължаваше да я гледа навъсено.

— Мога да взема апарата ти — каза. — Като доказателство…

— Можете — съгласи се охотно тя, — обаче Пит Фрийман ще ви заснеме, докато го правите. После можете да вземете и апарата на Пит… но всички тук ще видят какво правите.

— Ти на коя страна си всъщност, Джулия? — попита Големия Джим. На лицето му се мъдреше свирепата му усмивка — усмивката на акула, която всеки момент ще си отхапе парче от тлъстия задник на нищо неподозиращия плувец.

Джулия също му отговори с усмивка.

— За какво говориш, Джим? — В очите й се четеше невинно любопитство. — Нима има и други страни, освен онази там — посочи наблюдаващите ги войници — и тази тук?

Големия Джим я изгледа изпитателно и ъгълчетата на устните му кривнаха надолу в друг вид усмивка — преобърната. Той махна ядосано на Рандолф.

— Е, май сме сбъркали, господин Барбара — заяви шерифът. — Разгорещили сме се малко повечко…

— Благодаря — каза Барби.

Джаки улови ръката на намръщения си партньор.

— Хайде, полицай Сиърлс. Този епизод свърши. Да накараме тези хора да се разотидат.

Мел тръгна подире й, но не и преди да се обърне към Барби и да повтори любимия си жест със соченето и поклащането на глава.

— Още не сме свършили с теб, слънчице.

Помощникът на Роми — Тоби Манинг — пристигна заедно с Джак Евънс. Двамата носеха саморъчно направена от платно и десет пръта носилка. Роми отвори уста да ги пита какво, по дяволите, си въобразяват, че правят, след което отново я затвори. И бездруго извънградското мероприятие бе отменено, така че нямаше никакво значение.

5.

Онези с колите се насочиха към тях. Накрая всички се опитаха да потеглят по едно и също време.

„Предсказуемо — помисли си Джо Макклачи. — Напълно предсказуемо.“

Повечето ченгета се захванаха да отпушат възникналата „тапа“ в трафика, макар че дори хлапетата (Джо беше тук с Бени Дрейк и Нори Калвърт) виждаха, че петимата от новоназначения специален отряд нямат ни най-малка представа какво да правят. Разнесоха се цветисти полицейски псувни („Накарай тъпото копеленце да се дръпне назад!“). Въпреки бъркотията повечето шофьори сякаш се въздържаха да натискат клаксоните. Явно бяха твърде шокирани и посърнали, за да го сторят.

— Вижте ги тези ненормалници — каза Бени. — Кой знае колко бензин ще издухат през ауспусите си! Все едно запасите ни са неограничени.

— Абсолютно — кимна Нори. Тя беше печено хлапе, родена бунтарка с „футболна“ прическа (къса отстрани и отпред и дълга отзад коса), ала сега изглеждаше пребледняла, унила и уплашена. Пръстите й намериха тези на Бени и се сключиха около тях. Това нейно действие разби сърцето на Джо Плашилото, ала в следващия миг Нори хвана и него за ръката и той отново се почувства добре.

— Ето го онзи, дето за малко да го арестуват — вметна Бени и посочи със свободната си ръка. Барби и жената от вестника вървяха през импровизирания паркинг заедно с шейсет-осемдесет други хора, някои от които влачеха вяло протестните си лозунги зад себе си.

— Всъщност вестникарката не направи никакви снимки — каза Джо Плашилото. — Бях точно зад нея. Много хитро от нейна страна.

— Да — кимна Бени, — ама хич не ми се иска да съм на неговото място. Докато тази идиотщина не приключи, ченгетата ще могат да правят каквото си искат.

Бени бе напълно прав, каза си Джо. А и новите ченгета далеч не бяха приятни типове. Особено Рени младши. Историята с арестуването на Сам Мърляча вече се разнасяше от уста на уста.

— Какво намекваш? — попита Нори.

— Засега нищо. За момента положението е стабилно. — Той се замисли. — Донякъде. Но ако нещата продължат… Спомняте ли си „Повелителят на мухите“? — Трябваше да го прочетат за часовете по подготовка за колежа.

И Бени изрецитира:

— „Убий прасето. Заколи го. Прасни го по зурлата.“ Хората често наричат ченгетата „прасета“, обаче сега ще ви кажа какво мисля — мисля, че именно ченгетата изнамират прасетата, когато работата се развони до небесата… Може би защото и те умират от страх.

Нори Калвърт се разплака. Джо обгърна раменете й с ръка. Направи го внимателно, сякаш се боеше, че след подобно действие и двамата ще експлодират. Тя обаче притисна лице в ризата му и също го прегърна. Е, с една ръка, понеже продължаваше да държи Бени с другата. Джо си помисли, че досега не бе изпитвал нищо подобно — нищо не можеше да се сравнява с тръпката, която усещаше, докато сълзите й навлажняваха ризата му. Той хвърли укорителен поглед на Бени.

— Съжалявам — каза Бени и я потупа по гърба. — Не се страхувай.

— Окото му го нямаше! — проплака Нори. Думите й бяха приглушени от ризата на Джо. Тя се отдръпна от него. — Това вече не е забавно! Изобщо не е забавно.

— Така си е — изрече той с такъв тон, сякаш бе открил голяма истина. — Хич не е забавно.

— Вижте! — посочи Бени. Беше линейката. Туич я караше бавно през полето на Динсмор, а сигналната лампа на покрива хвърляше алени мълнии. Сестра му — собственичката на „Дивата роза“ — вървеше пред него и му посочваше най-големите дупки. Линейка на ливадата под яркото следобедно небе на късния октомври; това бе последният щрих.

Изведнъж Джо Плашилото изгуби всякакво желание да протестира. Вече не му се искаше и да се прибере вкъщи. В този момент единственото нещо на света, за което копнееше, бе да се разкара от този град.

6.

Джулия седна зад волана на колата си, ала не я запали; задръстването още беше голямо, така че нямаше смисъл да хаби бензин сред другите автомобили. Тя се пресегна през Барби, отвори жабката и извади стар пакет „Американ Спирит“.

— Запаси за критични ситуации — заяви жената, сякаш се оправдаваше. — Искаш ли?

Той поклати глава.

— Тогава имаш ли нещо против да запаля? Защото мога да почакам.

Барби отново не възрази. Джулия си пое жадно от дима и го издиша през отворения прозорец. Времето все още беше топло — циганското лято бе в разгара си, — обаче нямаше да се задържи дълго такова. След седмица — седмица и нещо живакът щеше да падне, както казваха старите хора. А можеше и да не стане така. По дяволите, кой бе способен да го предскаже със сигурност? Ако Куполът останеше на мястото си, тя не се съмняваше, че сума ти метеоролози ще започнат да се надпреварват с прогнози за времето вътре в него, но какво от това? Мъдреците от Метеорологичния ТВ канал не можеха да предскажат как ще се развие една елементарна снежна буря и според Джулия не заслужаваха по-голямо доверие от домораслите гении, които бистреха политиката и пилееха времето си в игра на „Гледай си работата“ на масите в „Дивата роза“.

— Благодаря ти, задето се застъпи за мен — каза Барби. — Спаси ми кожата.

— Не се заблуждавай, миличък — кожата ти още виси в сушилнята на кожодерите. Какво ще направиш следващия път? Приятелчето ти Кокс обади ли се на Съюза за защита на гражданските права? Дори проблемът ти живо да ги е заинтересувал, едва ли някой от портландския им офис ще цъфне скоро в Честърс Мил…

— Не бъди такава песимистка. Още тази вечер куполът може да бъде отвян в морето. Или просто да се изпари. Не знаем нищо.

— Никакъв шанс. Това си е правителствена работа — определено някое правителство стои зад нея — и бас държа, че твоят полковник Кокс го знае.

Събеседникът й мълчеше. Беше повярвал на полковника, когато му каза, че американското правителство не е отговорно за Купола. И не защото Кокс бе човек, който нямаше да го излъже, а чисто и просто понеже Барби не смяташе, че Америка разполага с подобна технология. Нито пък някоя друга страна на света. Но откъде беше толкова сигурен? Последната му военна задача бе да заплашва изплашени иракчани. Понякога с дуло до главите им.

Едно от приятелчетата на Рени младши, Франки Делесепс, стоеше на шосе 119 и помагаше в организирането на трафика. Носеше синя униформена риза и дънки — явно в управлението не се бяха намерили униформени панталони с неговия размер. Кучият му син беше бая висок. И както забеляза Джулия, на колана му висеше пистолет. По-малък от глоковете, с които бе въоръжена полицията на градчето (вероятно негово лично оръжие), обаче пистолет. Това не вещаеше нищо добро.

— Какво би направил, ако онзи член на „Хитлерюгенд“ те набележи? — попита жената и посочи с брадичка към Франки. — Ще крещиш: „Полицейски произвол!“, докато те закопчават и тикват в ареста, за да довършат започнатото? Не знам дали си наясно, но в града има само двама адвокати. Единият е изкуфял, а другият кара порше, закупено със специална отстъпка от Джим Рени. Или поне така съм чувала.

— Мога да се грижа за себе си.

— Леле, какъв безстрашен мачо!

— Какво става с вестника ти? Снощи, когато си тръгнах, изглеждаше готов…

— Ако трябва да сме точни, тръгна си тази сутрин. Да, новият брой е готов. Заедно с Пит и неколцина приятели ще се погрижим за разпространението му. Казах си, че няма смисъл да го разнасяме из града, при положение че три четвърти от населението се е събрало тук. Няма ли да си предложиш услугите като раздавач?

— С най-голямо удоволствие, обаче имам да правя купища сандвичи. Тази вечер в ресторанта ще предлагаме само студен бюфет.

— Може да намина. — Тя захвърли недопушената си цигара през прозореца. После се замисли за момент, излезе от колата и я загаси с подметка. Идеята за пожар никак не й допадаше… особено като се имаше предвид, че новите лъскави пожарни коли на града се намираха в Касъл Рок.

— Днес се отбих в къщата на шериф Пъркинс — каза Джулия и се намести зад волана. — Която вече е всъщност къщата на Бренда…

— Как е тя?

— Много е зле. Обаче щом й казах, че искаш да я видиш и че наистина е важно — въпреки че не й споменах за какво става дума, — се съгласи. Най-добре отиди, след като се стъмни. Предполагам, че приятелят ти изгаря от нетърпение, ама…

— Стига си наричала Кокс мой приятел. Не ми е такъв.

Двамата се умълчаха и се загледаха как пренасят раненото момче в линейката. Войниците наблюдаваха същата сцена, вероятно в противоречие на дадените им заповеди. Това накара Джулия да се почувства малко по-благоразположена към тях. Линейката се заклатушка обратно през полето с включени светлини.

— Ужасна работа… — пророни тя с изтънял глас.

Барби обгърна раменете й с ръка. Джулия се стегна за миг, но после се отпусна. Без да отделя очи от линейката, която вече завиваше по разчистената от автомобили лента на шосе 119, тя попита:

— Ами ако го закрият, приятелю? Ами ако Рени и полицейските му слуги решат да забранят малкото ми вестниче?

— Не се тревожи, това няма да се случи — успокои я Барби. Обаче се замисли. И си каза, че ако тази история продължи достатъчно дълго, единственото сигурно нещо в Честърс Мил щеше да бъде, че няма да има нищо сигурно.

— Останах с впечатлението, че в главата й се върти нещо друго — добави Джулия.

— Кой? Госпожа Пъркинс?

— Да. Разговорът ни беше доста странен.

— Навярно тъгува за съпруга си — отбеляза Барби. — Мъката често кара хората да се държат странно. Днес поздравих Джак Евънс — съпругата му загина вчера при появата на Купола — и той ме изгледа така, сякаш изобщо не ме познава… А всяка сряда от миналата пролет насам аз му приготвям знаменитото си руло „Стефани“!

— Познавам Бренда Пъркинс още от времето, когато беше Бренда Морс — въздъхна тежко жената. — Това са близо четирийсет години. Очаквах да ми каже какво я притеснява… но тя не го стори.

Барби посочи към пътя.

— Мисля, че вече можем да потегляме.

Джулия запали двигателя и в същия миг мобилният й телефон иззвъня. Тя зарови трескаво из чантата си и за малко да я изпусне, докато го търсеше. След като чу гласа на онзи, който я търсеше, подаде апарата на Барби с иронична усмивка:

— За теб е, шефе.

Естествено, обаждаше се Кокс и имаше да му каже нещо. По-точно няколко неща. Барби от своя страна го прекъсна, за да му разкаже за случилото се с момчето, което в момента пътуваше към болницата, обаче полковникът или не свърза историята на Рори Динсмор с онова, което имаше да каже, или просто не пожела да го направи. Изслуша търпеливо Барби, след което продължи невъзмутимо от там, където бе прекъснат. Когато приключи, зададе един въпрос, който щеше да представлява заповед, ако Барби беше с униформа и под негово командване.

— Сър, разбирам какво ме питате, обаче не разбирате… „тукашната политическа ситуация“, както навярно бихте се изразили. И моето участие в нея. Имах известни проблеми още преди появата на този Купол и…

— Знаем всичко за това — отвърна Кокс. — Конфликт със сина на един от градските съветници и някои от приятелите му. За малко да те арестуват… според сведенията в папката, която ми дадоха.

Папка със сведения. Ето че са му направили и досие. Боже мили!

— Разузнаването си е свършило чудесно работата — отбеляза Барби, — но нека ви кажа още някои неща. Първо, шерифът, който не позволи да ме арестуват, умря на шосе 119 недалеч от мястото, където разговаряхме с вас…

Едва доловимо, в един свят, където не можеше да пристъпи, Барби чу шумолене на хартия. Ненадейно му се прииска да удуши полковник Джеймс О. Кокс с голи ръце само защото полковникът можеше да отиде до „Макдоналдс“ когато си поиска, а той, Дейл Барбара, не можеше.

— Знаем и за това. Проблем с пейсмейкъра му.

— Второ — продължи Барби, — новият шериф, който е като дупе и гащи с единствения влиятелен градски съветник, назначи няколко нови попълнения в полицията. По една случайност това са същите онези типове, които се опитаха да ми откъснат главата на паркинга пред местния нощен клуб.

— Ще трябва да се издигнеш над тези неща, полковник.

— Защо ме наричате полковник? Вие сте полковникът.

— Честито — поздрави го Кокс. — Ти не само започна отново да служиш на родината си, но и получи абсолютно зашеметяващо повишение.

— Не! — извика Барби. Джулия го гледаше загрижено, но той изобщо не я забелязваше. — Не, не го искам!

— Може и да не го искаш, обаче го получи — каза Кокс. — И възнамерявам да изпратя копие от заповедта на твоята приятелка от вестника, преди да спрем интернет достъпа на злополучното ви малко градче.

— Да го спрете? Не можете да го спрете!

— Заповедта е подписана лично от президента. И на него ли ще кажеш „не“? Знаеш колко сърдит става, когато го ядосат…

Барби мълчеше. Мислите му препускаха.

— Трябва да отидеш при въпросния влиятелен градски съветник и шерифа — заяви Кокс. — И да им кажеш, че президентът е обявил военно положение в Честърс Мил и ти си командващият офицер. Сигурен съм, че ще се сблъскаш с известна съпротива, ала информацията, която току-що ти дадох, ще ти помогне да възстановиш връзката на града с външния свят. Знам, че си способен да убеждаваш хората. Видях го с очите си в Ирак.

— Сър… — въздъхна Барби, — боя се, че сте разчели погрешно тукашната ситуация. — Той прокара пръсти през косата си. Ухото му пулсираше от проклетия телефон. — Явно по-лесно можете да разберете същността на Купола, отколкото случващото се в това градче вследствие от него. А са минали по-малко от трийсет часа.

— Тогава ми помогни да го разбера.

— Казвате, че президентът иска да го направя. Ами ако му се обадя и му кажа да целуне червения ми задник?

Джулия го изгледа ужасена и това го разпали още повече.

— Или му кажа, че съм бил прикрит агент на „Ал Кайда“ и съм планирал да го убия — бум, с изстрел в главата. Това как ви се струва, а?

— Лейтенант Барбара — исках да кажа полковник Барбара — казахте достатъчно.

Обаче Барби не смяташе така.

— Дали би могъл да изпрати ФБР да дойдат тук и да ме арестуват? Тайните служби? Или шибаната Червена армия? Не, сър. Никакъв шанс.

— Планираме да променим това, както току-що ти обясних — изсумтя ядосано Кокс. Благоразположението и доброто настроение на полковника сякаш се бяха изпарили яко дим.

— Ако планът ви сработи, чувствайте се свободни да пратите тук някоя федерална агенция по ваш избор, която да ме закопчае. Останем ли отрязани от света обаче, кой от тукашните ще ми обърне внимание? Набийте си го в главите най-накрая — целият град е отцепен. И то не само от Америка, но и от целия свят. И нито ние, нито вие можете да сторите нещо по въпроса.

— Не разбираш ли, че се опитваме да ви помогнем? — промълви едва чуто Кокс.

— Вижте сега, аз ви вярвам почти на сто процента. Но дали някой друг ще ви повярва? Когато хората потърсят помощта, заради която плащат данъци, виждат застанали на пост войници, които са им обърнали гърбовете си. Адски красноречиво послание, не смятате ли?

— Говориш твърде много за човек, който е казал „не“.

— Не съм казвал „не“. Казах, че съм на косъм от ареста и ако се самообявя за временен комендант на града, това с нищо няма да помогне.

— Я си представи, че се обадя на председателя на градския съвет… как се казваше… Сандърс… и му кажа, че…

— Точно това имах предвид, когато изтъкнах, че не познавате ситуацията. Тя е същата като в Ирак, само дето сега вие сте във Вашингтон и подобно на останалите канцеларски плъхове нямате реална представа за случващото се. Понякога недостатъчната информация е по-лоша от липсата на информация.

— Както казва Александър Поуп, да знаеш малко е по-опасно от това да не знаеш нищо — отбеляза отнесено Джулия.

— Ако Сандърс не е точният човек, тогава кой ни трябва?

— Джеймс Рени. Градският съветник. Той е големият бос тук.

Кратка пауза. После Кокс каза:

— Май ще бъде по-разумно да ви оставим интернет достъпа. И бездруго някои от нас смятат, че спирането му е прибързано и необмислено решение.

— Защо? — попита Барби. — Не мислите ли, че ако не ни резнете нета, рано или късно тайната рецепта за боровинковия пай на леля Сара ще се разчуе по широкия свят?

Джулия изпъна гръб и промърмори тихо:

— Искат да ни спрат интернета?

Барби й даде знак да мълчи.

— Изслушай ме, Барби. Да предположим, че се обадим на този Рени и му кажем, че ужасно съжаляваме, ала се налага да отрежем достъпа ви до интернет, понеже ситуацията е екстремна и дрън-дрън-дрън. След което ти ще ни „накараш“ да променим решението си и така ще го убедиш в значимостта си.

Барби се замисли. Току-виж този план проработил. Поне за известно време. Макар че нямаше никаква гаранция.

— Освен това — продължи Кокс — ще им дадеш и информацията, която ти споделих. С което не само ще спасиш мнозина, но и ще им помогнеш да се избавят от страховете си.

— Искам достъпът до интернет да остане — заяви Барби. — Както и телефоните.

— Това ще бъде трудничко. Може и да успея да ви запазя нета, ала… опитай се да ме разбереш и ти, човече. В комитета има най-малко петима твърдоглавци като Къртис Лемей[1], които са абсолютно убедени, че всички до един в Честърс Мил са терористи до доказване на противното.

— Интересно ми е каква вреда на Америка биха могли да нанесат тези хипотетични терористи? Да взривят със самоубийствени атаки Независимата църква?

— Няма нужда да ме убеждаваш. Напълно споделям мнението ти.

Барби не се съмняваше в това.

— Е, мога ли да разчитам на теб?

— Ще ви кажа, когато се чуем отново. Изчакайте обаждането ми, преди да предприемете каквото и да било. Първо трябва да поговоря с вдовицата на шерифа.

— Надявам се, че ще запазиш поверителната информация, която ти дадох, за себе си — добави Кокс.

Барби за пореден път бе поразен от това как дори Кокс — който бе доста по-интелигентен от повечето униформени коне с капаци, — не можеше да проумее промените, възникнали в резултат от Купола. Под неговия похлупак думичките „поверително“ и „секретно“ бяха изгубили всякакво значение.

„Ние сме изправени срещу тях — помисли си младият мъж. — В момента това е положението. Освен ако налудничавата им идея не проработи.“

— Сър, наистина се налага да се чуем отново; батерията на телефона, по който говоря, е почти изтощена. — След което добави: — И не забравяйте, че трябва пак да обсъдим нещата, преди да ги придвижите към някой шеф.

— Добре, само запомни, че Големият взрив е насрочен за тринайсет нула нула утре. Ако искаш да обезпечиш по-висока живучест, по-добре стой на предната линия.

„Да обезпечиш по-висока живучест.“ Поредната изпразнена от съдържание фраза под Купола. Освен ако не ставаше въпрос за упътване по съхранение на газова бутилка.

— Пак ще говорим — каза Барби и прекъсна връзката, преди Кокс да успее да каже нещо друго. Повечето автомобили бяха напуснали шосе 119 и Франк Делесепс се бе облегнал на покрива на мощния си шевролет „Нова“. Докато минаваха покрай впечатляващия олдтаймер, Барби забеляза стикера с надпис: „СЕКС, БЕНЗИН ИЛИ ГАНДЖА — НИКОЙ НЕ ВОЗИ БЕЗПЛАТНО“, както и малкия полицейски буркан върху таблото. И си каза, че този контраст прекрасно символизира всички онези неща, които се бяха обърнали с главата надолу в Честърс Мил.

Докато пътуваха, Барби сподели с Джулия всичко, което полковникът му беше казал.

— Това, което планират, с нищо не е по-различно от идеята на пострадалото хлапе — възмути се тя.

— Е, има известни разлики — подметна той. — Хлапето използваше пушка, а те са си приготвили крилати ракети. Явно смятат да проверят на практика своята теория за Големия взрив.

Тя се усмихна. Усмивката й бе измъчена и я караше да изглежда на шейсет вместо на четирийсет и три.

— Мисля, че следващият брой на вестника ще излезе по-скоро, отколкото възнамерявах.

Барби кимна.

— Супер, нека всички да прочетат за това.

[1] Американски генерал (1906–1990), отговорен за масираните бомбардировки над японските градове през Втората световна война. — Б.пр. ↑

7.

— Здрасти, Сами — каза някой. — Как си?

Саманта Буши не разпозна гласа и се обърна предпазливо, повдигайки бебешкото кенгуру с две ръце. Литъл Уолтър бе заспал и сякаш тежеше цял тон. Хълбокът я болеше от падането и се чувстваше наранена не само физически — все пак онази проклета Джорджия Ру я бе нарекла „лесба“. Джорджия Ру, която бе идвала неведнъж в караваната на Сами, за да поиграе на билярд със схванатия задръстеняк, с когото излизаше.

Беше бащата на Дуди. Сами бе разговаряла с него хиляди пъти, ала не можа да разпознае гласа му; в интерес на истината едва разпозна и самия него. Човекът изглеждаше не просто състарен и тъжен; изглеждаше съсипан. Дори не удостои с поглед бюста й, което означаваше много.

— Здравейте, господин Сандърс. Господи, не ви видях на… — Тя махна с ръка към изпотъпканата поляна и голямата шатра, която се бе деформирала, сякаш всеки момент ще се сгромоляса. Господин Сандърс обаче изглеждаше в по-окаяно състояние от нея.

— Бях приседнал на сянка — отвърна с треперещ глас и се усмихна извинително. Беше болезнено човек да го гледа. — Трябваше да пийна нещичко. Не беше ли топличко за октомври? О, да. Какъв приятен следобед, казах си — прекрасен градски следобед, — и после това момче…

О, боже милостиви, той се разплака!

— Ужасно съжалявам за жена ви, господин Сандърс. Моите съболезнования.

— Благодаря ти, Сами. Много си мила. Мога ли да ти помогна с бебето — примерно да го занеса до колата ти? Мисля, че вече можеш да тръгваш, пътят изглежда чист…

Това бе предложение, което Сами не можеше да откаже, въпреки че човекът продължаваше да плаче. Тя измъкна Литъл Уолтър от кенгуруто — все едно изваждаше голям и топъл самун хляб — и му го подаде. Бебето отвори очи, усмихна се, оригна се и отново заспа.

— Струва ми се, че има колетче в пелените си — отбеляза Сандърс.

— Да, той е перфектна машинка за говна. Добрият стар Литъл Уолтър.

— Сладур. Уолтър е прекрасно традиционно име.

— Благодаря ви.

Сами си каза, че няма смисъл да го осведомява, че първото име на бебето всъщност е Литъл[1]… а и беше сигурна, че вече са разговаряли на тази тема.

Той просто не си спомняше. Да повърви така с него — въпреки че той носеше бебето — бе ужасно досадният финал на един ужасно досаден следобед. Поне се оказа прав за трафика — автомобилното стълпотворение най-накрая се бе разчистило. Сами се зачуди след колко ли време целият град ще се върне отново към велосипедите.

— Никога не съм одобрявал идеята да пилотира самолет — заяви господин Сандърс. Сякаш продължаваше на глас вътрешен разговор, който е водил сам със себе си. — Понякога дори се чудех дали Клоди не спи с тоя тип…

Майката на Дуди да спи с Чък Томпсън? Сами бе едновременно потресена и заинтригувана.

— Едва ли — отбеляза мъжът и въздъхна тежко. — Във всеки случай сега няма никакво значение. Виждала ли си Дуди? Снощи не се прибра у дома.

Сами за малко да отговори: „Да, вчера следобед.“ Но ако Дудстър не бе спала вкъщи предишната нощ, така щеше само да засили тревогите на съсипания й старец. И той ще се впусне в дълъг разговор със Сами, по време на който тя ще трябва да наблюдава стичащите по лицето му сълзи и полюшващия се от едната му ноздра сопол. Тази перспектива никак не я блазнеше.

Стигнаха до колата й — стар „Шевролет“ с проядени от ръжда прагове на вратите. Тя пое бебето от ръцете на Сандърс и се намръщи при миризмата. Определено не ставаше въпрос за някакво си колетче, а за цял денк обемисти пратки.

— Не, господин Сандърс, не съм я виждала.

Той кимна и избърса носа си с опакото на дланта си. Сополът изчезна, явно преместен някъде другаде. Сами изпита облекчение.

— Сигурно е отишла в мола с Анджи Маккейн, а после се е отбила при леля си Пег в Сабатъс, щом е разбрала, че не може да се върне в града.

— Да, вероятно е направила точно така. — А после, когато Дуди се появи в Честърс Мил, старецът ще се изненада приятно. Клетият човечец напълно го заслужаваше. Сами отвори вратата и положи Литъл Уолтър на предната седалка. Беше се отказала от детските столчета за кола още преди месеци. Създаваха само главоболия. Пък и тя беше извънредно внимателен шофьор.

— Радвам се, че те видях, Сами. — Кратка пауза. — Ще се помолиш ли за жена ми?

— Ъъъ… разбира се, господин Сандърс, никакъв проблем.

Тя понечи да седне зад волана, ала в същия миг си спомни две неща — че Джорджия Ру бе сритала гърдата й с тежката си моторджийска бота — вероятно достатъчно силно, за да й остави синина — и че Анди Сандърс, съсипан или не, беше председателят на градския съвет на Честърс Мил.

— Господин Сандърс?

— Да, Сами?

— Някои от полицаите се държаха доста грубичко днес. Сигурно ще пожелаете да направите нещо по въпроса. Преди, нали разбирате, нещата да излязат от контрол.

Тъжната му усмивка не се промени.

— Виж, Сами, напълно разбирам как вие, младите хора, се отнасяте към полицията — аз също съм бил млад като вас, — ала положението ни в момента е критично. И колкото по-бързо възстановим реда и властта, толкова по-добре ще бъдат всички. Разбираш ме, нали?

— Да — кимна тя. Разбираше още и че мъката, колкото и силна да е, явно не пречи на един политик да ръси до болка познати клишета. — Е, до скоро!

— Те са добър отбор — добави отнесено Анди. — Пит Рандолф ще се погрижи да ги стикова още по-добре. Ще ги накара да действат в синхрон… Да танцуват един и същи танц… Да служат и закрилят, нали така?

— Разбира се — подхвърли скептично Саманта. Танцът „Служи и закриляй“ със задължителния елемент „ритници по бюста“. Тя запали двигателя и мимоходом констатира, че Литъл Уолтър отново се е унесъл и похърква доволно. Вонята от акото му обаче бе непоносима. Сами отвори прозорците и погледна в огледалото за обратно виждане. Господин Сандърс продължаваше да стои на поляната, която сега изглеждаше съвсем пуста. Той й помаха с ръка за довиждане.

Саманта му махна на свой ред, чудейки се къде ли Дуди е прекарала нощта, след като не се е прибрала вкъщи. После прогони тази мисъл — все пак не беше нейна работа — и пусна радиото. Единствената станция, която можа да хване без смущения, предаваше някакви религиозни нравоучения, така че побърза да я изключи.

Когато вдигна глава, забеляза, че Франки Делесепс стои на пътя пред нея с вдигната ръка, досущ като истински пътен полицай. Наложи се да натисне рязко спирачките, за да не го блъсне, както и да задържи с ръка бебето, което се килна заплашително напред. Литъл Уолтър се събуди и започна да плаче.

— Виж какво направи! — кресна Сами на Франки, с когото бе изкарала двудневна авантюра по времето, когато още бяха в гимназията; направиха го зад гърба на Анджи, която бе заминала на ученически музикален фестивал. — Бебето ми за малко да падне на пода!

— Къде е обезопасителното му столче? — попита Франки и се облегна на отворения й прозорец, при което бицепсите му се издуха. Големи мускули и малка пишка, това бе Франки Делесепс. Но доколкото Сами знаеше, на Анджи това явно й стигаше.

— Не е твоя работа.

Един истински пътен полицай би й съставил акт — не само за липсата на столче, но и заради думите й, — ала Франки само се ухили мазно.

— Виждала ли си Анджи?

— Не. — И това бе самата истина. — Сигурно е станало, докато е била извън града — предположи Сами, макар и да й се струваше, че точно жителите на Честърс Мил бяха онези, които се оказаха под похлупака.

— Ами Дуди?

Този път излъга. Обаче нямаше друг избор, защото Франк можеше да поговори с господин Сандърс.

— Колата на Анджи си е тук — изтъкна Франки. — Проверих в гаража им.

— Това не значи нищо. Може да са отишли някъде с киата на Дуди.

Младежът се замисли. Вече бяха почти сами; от задръстването бе останал само спомен. Ненадейно той каза:

— Боли ли те циценцето, захарче? — И преди да успее да му отвърне, се протегна и я стисна за гърдата. Доста грубичко при това. — Искаш ли да го цункам, за да му мине?

Тя го перна по ръката. Вдясно от нея Литъл Уолтър се скъсваше от рев. Понякога се чудеше защо Господ е създал мъжете. Или ти надуваха ушите, или ти причиняваха болка, или и двете едновременно.

Франки вече не се усмихваше.

— На твое място щях да съм по-внимателен, малката — изсъска. — Нещата вече не са както преди.

— Какво ще направиш? Ще ме арестуваш ли?

— Мисля си за нещо по-добро — ухили се той. — Хайде, пръждосвай се оттук. И ако срещнеш Анджи, кажи й, че искам да я видя.

Сами побърза да форсира двигателя и да се отдалечи колкото се може по-бързо от Франки Делесепс. Беше бясна и — не й се искаше да го признае, ала бе така — малко уплашена. След около километър отби встрани от пътя и смени памперса на Литъл Уолтър. На задната седалка държеше кутия за използваните памперси, обаче сега хич не й беше до нея. Вместо това изхвърли наакания памперс през прозореца на колата, недалеч от голямата табела с надпис:

АВТОКЪЩА ЗА УПОТРЕБЯВАНИ КОЛИ

НА ДЖИМ РЕНИ

ЧУЖДЕСТРАННИ И АМЕРИКАНСКИ

ПРОДАВАМЕ И НА ИЗПЛАЩАНЕ!

ОТ ГОЛЕМИЯ ДЖИМ КУПУВАЙ,

ПО ШОСЕТАТА ЛУДУВАЙ!

Не след дълго задмина няколко хлапета на велосипеди и отново се запита кога ли всички ще зарежат автомобилите и ще започнат да въртят педалите. Макар че едва ли щеше да се стигне дотам. Някой щеше да оправи работата, също както в апокалиптичните филми, които тя обожаваше да гледа по телевизията, когато се надрусваше — ту вулкани изригваха в Лос Анджелис, ту зомби нападаха Ню Йорк… И когато нещата се върнеха към нормалното, Франки и Картър Тибодо отново щяха да се превърнат в онова, което бяха: провинциални неудачници без пукнат цент в джоба. А междувременно няма да й навреди да се скатава за известно време и да не им се набива на очи.

В крайна сметка бе доволна, задето бе успяла да не се раздрънка за Дуди.

[1] Малкия (англ.). — Б.пр. ↑

8.

Щом чу изнервящото бипкане на уреда за измерване на кръвното налягане, Ръсти вече не се надяваше да успеят да спасят момчето. В интерес на истината надеждите му гаснеха, откакто качиха Рори в линейката — вероятно съдбата му бе предрешена още от мига на рикошета, — ала въпросното пиукане изписа тази истина с огромни букви в съзнанието му. Веднага след инцидента Рори трябваше да бъде изпратен в интензивното отделение на някоя голяма болница. Вместо това сега хлапето лежеше в оскъдно оборудвана операционна, където на всичкото отгоре беше и твърде задушно (климатикът бе изключен, за да не се натоварва генераторът), а край него се суетяха лекар (който отдавна трябваше да е излязъл в пенсия), неговият асистент (който никога не бе присъствал на неврохирургична интервенция) и една-единствена, преуморена от работа медицинска сестра.

— Вентрикуларна фибрилация, доктор Хаскел — каза тя.

В този момент мониторът, отчитащ сърдечната дейност, също се обади. Двата уреда забипкаха в дует.

— Разбрах, Джини. Не съм умрял. — Кратка пауза. — Исках да кажа „заспал“.

За миг двамата с Ръсти се спогледаха над покритото с чаршаф тяло на момчето. Очите на Хаскел бяха ясни и бистри — това определено не беше онзи увенчан със стетоскоп нагаждач, който се влачеше по коридорите на болницата като летаргичен призрак, — ала човекът изглеждаше ужасно състарен и грохнал.

— Е, поне направихме опит да го спасим — въздъхна Ръсти.

Всъщност лекарят бе направил доста повече от опит; стореното от него напомни на Ръсти за любимите му навремето юношески романи, в които застаряващият питчър напуска резервната скамейка и отново възкресява старата си слава в седмия мач от Световната купа. На трибуните обаче седяха само Ръсти и Джини Томлинсън и жестоката реалност не предвещаваше щастлив финал за легендарния ветеран.

Ръсти добави манитол към физиологичния разтвор в системата, за да редуцира до минимум подуването на мозъка. Хаскел пък напусна операционната и буквално хукна към лабораторията, за да направи пълна кръвна картина на хлапето. Друг не можеше да го стори; Ръсти нямаше нужната квалификация, а лаборанти просто липсваха. Болницата страдаше от отчаян недостиг на персонал. Парамедикът си помисли, че момчето на Динсморови навярно е само първата вноска от високата цена, която градът тепърва щеше да плаща заради липсата на достатъчно медицински персонал.

Когато изследванията бяха готови, се оказа, че положението е още по-лошо. Кръвната група на хлапето беше А-отрицателна, а те не разполагаха с такава в банките си. Имаха само нулева отрицателна — универсалният донор, — и му преляха четири дози от нея, което означаваше, че запасите на болницата вече се свеждаха до девет дози. И двамата си помислиха, че преливането й на момчето навярно бе равносилно на това да я излеят в канала, обаче никой не го изрече на глас. Докато животворната течност се процеждаше във вените на Рори, Хаскел изпрати Джини до миниатюрната кабинка, която служеше като болнична библиотека. След малко тя се върна с опърпан екземпляр от „Кратък увод в неврохирургията“. Лекарят отвори книгата на нужната страница, постави я до себе си, сложи отгоре й един отоскоп (в качеството му на преспапие) и започна да оперира. Ръсти си каза, че едва ли някога ще забрави бръмченето на медицинския трион, миризмата на костен прах в нетърпимо горещото помещение или бучката съсирена кръв, която се появи след изваждането на парченцето отчупена кост.

Въпреки всичко в продължение на няколко минути Ръсти се осмели да се надява. С премахването на хематома жизнените показатели на момчето се бяха стабилизирали — или поне опитаха да се стабилизират. После, докато Хаскел се стараеше да определи дали куршумът е в обсега му, състоянието на Рори рязко се влоши.

Ръсти се замисли за родителите му, които чакаха отвън и се надяваха, противно на всякаква логика, се надяваха детето им да се оправи. И ето че сега, вместо да изнесат момчето оттук и да го закарат по коридора вляво — в спешното отделение на болницата, където майката и бащата можеха да го видят, — щяха да поемат надясно, директно към моргата.

— Ако това беше обичайна ситуация, щях да го сложа на животоподдържащи системи и да помоля родителите му за донорство на органи — въздъхна Хаскел. — Но при обичайна ситуация той нямаше да бъде тук. А дори и да беше, нямаше да се мъча да го оперирам с помощта на… упътване, все едно става дума за шибана кола. — Лекарят вдигна отоскопа и го запрати през стаята. Той се удари в зелените плочки, отчупи част от една и тупна на пода.

— Искате ли да направим адреналинова инжекция, докторе? — попита Джини. Говореше спокойно, съсредоточено и хладнокръвно… и в същото време имаше вид на човек, който всеки момент ще се строполи на земята от изтощение.

— Не бях ли достатъчно ясен? Няма да удължавам повече агонията на това момче. — Хаскел се пресегна към червения превключвател на респиратора. Някой шегаджия — вероятно Туич — бе залепил там стикерче с надпис „БУМ!“ — Имаш ли друго мнение по въпроса, Ръсти?

Парамедикът се замисли, после поклати глава. Тестът на Бабински беше позитивен, свидетелствайки за тежко мозъчно увреждане, но най-важното в случая беше друго — нямаше даже нищожен шанс за подобрение. И никога не бе имало.

Хаскел изключи превключвателя. Оставен сам на себе си, Рори Динсмор си пое измъчено въздух, сетне се опита да го направи отново… и се отказа.

— Сега е… — Лекарят погледна големия часовник на стената. — Седемнайсет и трийсет. Ще го запишеш ли като време на настъпване на смъртта, Джини?

— Да, докторе.

Хаскел свали маската си и Ръсти угрижено забеляза, че устните на възрастния човек са синкави.

— Да се махаме оттук — каза. — Тази жега ме убива.

Обаче не беше жегата, а сърцето му. Лекарят се свлече по средата на коридора, докато вървеше към Олдън и Шели Динсмор, за да им съобщи лошите новини. В края на краищата се възползваха от адреналиновата инжекция, предложена от сестрата преди броени минути, ала тя не подейства. Същото се отнасяше за сърдечния масаж и електрошоковата терапия.

Време на настъпване на смъртта: седемнайсет и четирийсет и пет. Рон Хаскел надживя последния си пациент точно с трийсет и четири минути. Ръсти се отпусна тежко на пода и опря гръб в стената. Джини тъкмо съобщаваше лошата новина на родителите на момчето; от мястото, където седеше със заровено в шепите си лице, той дочу воплите на сломената от скръб майка. Те ехтяха из коридора на почти пустата болница и медикът имаше чувството, че ще продължават вечно.

9.

Барби си каза, че навремето вдовицата на шерифа е била изключителна красавица. Дори сега, въпреки тъмните кръгове под очите й, избелелите дънки и нещо, наподобяващо горнище на пижама, които носеше, Бренда Пъркинс изглеждаше поразително. Младежът си помисли, че интелигентните хора рядко изгубват красотата си — стига наистина да я притежават, — а той ясно виждаше колко умни и будни са очите й. Имаше и нещо друго — траурът й явно не бе успял да заглуши любопитството й. И точно в този конкретен момент обектът на любопитството й беше самият той.

Тя погледна през рамо към колата на Джулия, която се отдалечаваше на заден ход по алеята, и вдигна въпросително ръце. „Къде тръгна?“ — сякаш казваше жестът й.

Журналистката се подаде през прозореца и извика:

— Имам малко работа покрай излизането на новия брой! Трябва и да намина през „Дивата роза“ и да съобщя на Ансън Уилър лошата новина — тази вечер е на смяна. Не се тревожи, Брен, Барби е напълно безопасен!

И преди Бренда да отвърне или да възрази, Джулия подкара по Морин Стрийт — жена, заела се с изпълнението на своята мисия. Изведнъж на Барби му се прииска да е с нея и единствената му задача да бъде приготвянето на четирийсет сандвича с шунка и сирене и още толкова с риба тон.

Щом Джулия се скри от поглед, госпожа Пъркинс отново се зае да оглежда изпитателно посетителя си. Стояха от двете страни на мрежестата врата на верандата. Барби имаше чувството, че присъства на интервю за работа.

— Така ли е? — попита Бренда.

— Моля, госпожо?

— Безопасен ли сте?

Младият мъж се замисли. Преди два дни без колебание би отвърнал „да“ (определено), ала този следобед се чувстваше повече като войник във Фалуджа, Ирак, отколкото като готвач в Честърс Мил, Мейн. Накрая каза, че е послушно момче, което накара жената да се усмихне.

— Е, мисля, че трябва сама да се уверя в това — добави тя. — Макар че в момента способността ми за преценка не е кой знае каква. Претърпях голяма загуба.

— Знам, госпожо. Моите съболезнования.

— Благодаря ви. Погребението му е утре. Тъкмо ще напусне загубеното погребално бюро на Бауи, което по цяло чудо не е фалирало, при положение че всички тукашни използват това на Кросман в Касъл Рок. Неслучайно местните го наричат „Погребалния хамбар на Бауи“. Стюарт е кръгъл идиот, а брат му Фърналд е по-зле и от него, обаче сега нямаме друг избор. Аз нямам друг избор — поправи се тя и въздъхна тежко като домакиня, изправена пред сериозно задължение. В това нямаше нищо чудно за Барби. Смъртта на любимия човек влачи подире си безброй неприятни неща, едно от които без съмнение е уреждането на погребението му.

Той не очакваше тя да излезе на верандата, ала Бренда направи точно това.

— Хайде да се поразходим малко, господин Барбара. После може и да ви поканя вътре, но не и докато не се уверя във вас. Обикновено вярвам безпрекословно на Джулия, обаче в случващото се напоследък няма нищо обикновено. — Поведе го покрай къщата и двамата запристъпваха бавно по окосената, почистена от шумата морава. Вдясно бе дъсчената ограда, отделяща имота на Пъркинс от съседите, а вляво пъстрееха грижливо поддържани цветни лехички.

— Цветята бяха голямата страст на мъжа ми. Сигурно си мислите, че това е необичайно хоби за един полицай…

— Напротив.

— Аз също, обаче не можете да отречете, че сме малцинство. В малките градчета често има големи предразсъдъци. Писателите Грейс Металиъс и Шъруд Андерсън са напълно прави за това. — Пък и тук… — добави тя, докато свиваха зад ъгъла на къщата и се озоваха сред обширен двор — ще остане светло по-дълго време. Имам генератор, обаче тази сутрин престана да работи. Предполагам, че му е свършило горивото. Имам резервна бутилка, но не знам как да я сменя. Често натяквах на Хауи за генератора. Той все искаше да ме научи как да се оправям с него, ала аз отказвах. Ей-така, напук. — От окото й се отрони сълза и се търкулна по бузата й. Тя я избърса машинално. — Сега бих му се извинила, ако можех. Бих му признала, че е прав. Ама не мога, нали?

Барби знаеше какво е риторичен въпрос, ето защо се върна към генератора.

— Ако е само резервоарът, мога и аз да го сменя — предложи.

— Благодаря ви. — Бренда го поведе към малка масичка, до която имаше хладилен шкаф. — Щях да помоля Хенри Морисън и възнамерявах да купя още няколко резервни бутилки от „Бърпис“, обаче когато излязох днес следобед, „Бърпис“ бе затворен, а Хенри беше на Динсморовата поляна заедно с всички други. Как смяташ, дали ще мога да си ги набавя утре?

— Може би — отвърна Барби. В интерес на истината се съмняваше.

— Чух за момчето — добави тя. — Съседката ми Джина Буфалино се отби и ми каза. Ужасна трагедия. Ще оживее ли?

— Не знам — вдигна рамене той. После обаче, навярно защото интуицията му подсказа, че с откровеност най-лесно ще спечели доверието на жената, добави: — Не ми се вярва.

— Не… — въздъхна тя и отново избърса очите си. — Не, това е ужасно. — Наведе се и отвори хладилния шкаф. — Имам вода и диетична кола. Това бе единствената газирана напитка, която разрешавах на Хауи. Какво предпочитате?

— Вода.

Бренда отвори две бутилки минерална вода. След като отпиха, тя го изгледа с тъжните си любопитни очи.

— Джулия ми каза, че искаш ключ за общината — мина тя на „ти“. — Разбирам защо ти трябва. Също така разбирам защо не искаш Джим Рени да узнае…

— Може и да се наложи да узнае. Ситуацията се промени. Нали разбирате, че…

Тя вдигна ръка и поклати глава. Барби замлъкна.

— Преди да продължиш, искам да ми разкажеш за проблемите си с Рени младши и приятелите му.

— Госпожо, нали съпругът ви…

— Хауи рядко говореше за случаите си, но този беше изключение. Сякаш не му даваше покой. Затова първо искам да видя дали твоята версия съвпада с неговата. Ако не съвпада, ще те помоля да си тръгнеш. Можеш да вземеш водата със себе си.

Барби посочи малката червена барака до левия ъгъл на къщата.

— Това ли е генераторът ви?

— Да.

— Ако сменя резервоара, докато си говорим, ще ме слушате ли внимателно?

— Да.

— Искате цялата истина, нали, госпожо?

— Точно така. И ако още веднъж ме наречеш „госпожо“, кълна се, ще те фрасна.

Вратата на бараката се придържаше затворена от лъскава медна кукичка. Явно мъжът, който до вчера бе живял тук, се бе грижил добре за нещата си… макар че не би трябвало да оставя резервоара само с една бутилка. Барби си каза, че без значение от развоя на разговора, утре ще направи всичко възможно да набави поне няколко резервни бутилки на жената.

Междувременно ще й разкаже всичко, което тя иска да узнае за онази нощ. Тъкмо щеше да му е по-лесно, докато е обърнат с гръб към нея. Не му беше никак приятно да разказва, че всичко е започнало заради Анджи Маккейн, която го бе възприела като желан сексуален трофей и бе тръгнала да го сваля.

„Бъди възпитан“ — напомни си той и заразказва историята си.

10.

Най-яркият му спомен от изминалото лято бе онази песен на Джеймс Макмърти, която сякаш звучеше отвсякъде — „Разговор на бензиностанцията“. А стихът, който се беше запечатал в съзнанието му, бе как в малкото градче „всеки трябва да си знае мястото“. Тези думи изплуваха в паметта му, когато Анджи застана твърде близо до него, докато той готвеше, и уж неволно взе да притиска бюста си в ръката му, пресягайки се за едно или за друго. Барби добре знаеше кое е гаджето й; знаеше още и че Франки Делесепс е близък с местната власт, пък макар и само заради приятелството си със сина на Големия Джим Рени. Дейл Барбара, от друга страна, си беше малко или много скитник. И не се вписваше в социалния пейзаж на Честърс Мил.

Една вечер Анджи протегна ръка покрай бедрото му и го стисна леко за чатала. Той реагира и миг по-късно разбра от дяволитата й усмивка, че тя също е почувствала реакцията му.

— Можеш да получиш нещичко отзад, ако искаш — каза тя. Намираха се в кухнята и тя повдигна ръба на късата си пола, показвайки дантелено розово бельо. — Съвсем честно.

— Мисля да пасувам — отвърна той и Анджи му се изплези.

Бе ставал свидетел на подобни случки в половин дузина ресторантски кухни, дори се бе включвал от време на време в някои от тях. Специално тази навярно се дължеше на мимолетното момичешко увлечение по по-възрастния и сравнително симпатичен колега. После обаче Анджи и Франки се разделиха и една вечер, докато Барби изхвърляше боклука след края на работното време, тя го изненада с доста фриволен ход.

Барби се обърна и видя, че Анджи стои пред него. Тя го притисна към себе си, впи устни в неговите и в началото той отвърна на целувката й. После обаче, когато момичето улови едната му ръка и я постави върху лявата си гърда, той дойде на себе си. Бюстът й бе разкошен — твърд и стегнат, — ала щеше да му създаде само неприятности. Опита се да се отдръпне, обаче Анджи увисна на врата му, впила нокти в тила му. Тогава Барби приложи малко повечко сила, отколкото възнамеряваше, за да я отдели от себе си, в резултат на което момичето се блъсна в контейнера за смет. Тя го изгледа ядосано, попипа дънките си и му хвърли изпепеляващ поглед.

— Мерси! Сега панталоните ми са целите в боклук!

— Трябваше да се пуснеш сама — отвърна тихо той.

— На теб ти хареса!

— Може би — каза Барби, — но не харесвам теб. — В следващия миг обаче забеляза как гневът и оскърблението й се струпват като черни облаци в изражението й и побърза да добави: — Искам да кажа, харесвам те, но не по този начин.

Анджи обаче добре знаеше, че в подобни ситуации хората казват точно това, което са искали да кажат.

Четири дни по-късно, докато си седеше в „Дипърс“, някой заля с бира гърба му. Барби се обърна и видя Франки Делесепс.

— Хареса ли ти, Баа-аарби? Ако ти е харесало, мога да го направя пак — днес бирата е по два долара голямата халба. А ако не ти е харесало, можем да се разберем отвън, разбира се.

— Не знам какво ти е казала, обаче не е така — каза Барби. Джубоксът свиреше нещо — не беше песента на Макмърти, но именно нейните думи отекваха в главата му: „Всеки трябва да си знае мястото.“

— Каза ми, че ти е отказала, обаче въпреки това ти си я изчукал. С колко кила си по-тежък от нея? Петдесет? Това ми звучи като изнасилване.

— Не съм я изнасилил — заяви Барби, макар и да знаеше, че само си хаби думите.

— Искаш ли да излезем навън, копеле, или те е страх?

— Страх ме е — отвърна той и за негова изненада Франки се отдалечи. Барби си каза, че е получил достатъчно бира и музика за една нощ, и тъкмо ставаше да си ходи, когато другият се завърна — този път носеше не халба, а голяма кана.

— Не го прави — предупреди го Барби, ала, естествено, Франки не му обърна никакво внимание. Плисна бирата в лицето му. Истински душ от „Будвайзер“ светло. Няколко души се изсмяха и изръкопляскаха в пиянски възторг.

— Сега можем да излезем и да си уредим сметките — каза Франки, — а ако не искаш, ще почакам. Последно предупреждение, Баа-аарби.

И Барби тръгна с него, осъзнавайки, че трябва да действа светкавично. Ако проснеше Франки на земята, без много хора да го видят, това щеше да сложи край на конфликта. Можеше даже да му се извини и да повтори, че никога не е спал с Анджи. Нямаше да каже, че тя му се натискаше, въпреки че доста хора го знаеха (включително Роуз и Ансън). Току-виж, разбитият му нос го освестил и Франки ще прозре онова, което бе очевадно за Барби — че всичко е замислено от малката фръцла, за да си го върне тъпкано на готвача.

В началото му се струваше, че няма причина ситуацията да не се развие по този начин. Франки стоеше здраво стъпил на земята, вдигнал юмруци като легендарния боксьор Джон Л. Съливан, и хвърляше двойна сянка под светлината на лампите в срещуположните краища на паркинга. Изглеждаше зъл, силен и прост; типичният селски отворко. Явно бе свикнал да поваля противниците си с един-единствен мощен удар, след което да ги довършва със серия бързи крошета, докато не започнат да циврят за милост.

Той пристъпи тромаво напред и пусна в действие тайното си (което хич не беше толкова тайно) оръжие — ъперкът, който Барби избегна по най-простичкия възможен начин, като килна главата си на една страна. После отговори с директен удар в слънчевия сплит, Франки се строполи на земята със смаяно изражение.

— Не се налага да… — започна Барби и в този миг Рени младши го изненада отзад, удряйки го в бъбреците. Барби залитна напред. Там го чакаше Картър Тибодо — той изскочи между две паркирани коли и замахна отдалеч в мощен раундхаус. Ако юмрукът му бе срещнал челюстта на противника му, със сигурност би я строшил, ала Барби парира ръката му навреме. Въпреки това именно тогава получи най-сериозната си травма, която дори в деня на появата на Купола не бе избледняла и изпъкваше в грозноват жълтеникав оттенък.

Завъртя се рязко настрани, осъзнавайки, че е попаднал в капан, и си каза, че трябва да се махне възможно най-бързо оттук, преди някой да е пострадал сериозно. Нямаше предвид себе си. Бе готов да побегне; не страдаше от глупаво честолюбие. Обаче направи точно три крачки, преди Мелвин Сиърлс да го спъне. Барби се просна по корем на чакъла и в същия момент ритниците започнаха да се сипят отгоре му. Закри главата си, но ръцете, краката и задникът му се оказаха незащитени от яростната атака на масивните кожени обувки. Един от ритниците го уцели в ребрата точно преди да успее да се понадигне на едно коляно зад пикапа за стари мебели на Стъби Норман.

Тогава желанието му да намери разумен изход от ситуацията се изпари и той престана да мисли за бягство. Изправи се, обърна се с лице към нападателите си и протегна длани към тях в знак, че ги очаква. Проходът, където бе застанал, беше тесен. Трябваше да го нападат един по един.

Рени младши се пробва пръв; ентусиазмът му бе възнаграден с хубав ритник в корема. Барби носеше маратонки, а не кожени боти, ала въпреки това ритникът му бе достатъчно мощен, за да запрати Младши до пикапа, където той се приведе, мъчейки се да си поеме дъх. Франки беше вторият и Барби го награди с два удара в лицето — болезнени, но не твърде силни, за да му счупят нещо. Започваше да идва на себе си.

Чакълът зад гърба му изхрущя. Той се обърна тъкмо навреме, за да отнесе крошето на Картър Тибодо, който се бе промъкнал зад гърба му. Юмрукът го фрасна в слепоочието и пред погледа му затанцуваха звезди. („Една от тях бе ярка като комета“ — сподели пред Бренда, докато отваряше вентила на новата газова бутилка.) Тибодо направи крачка напред и бе удостоен с подсичащ ритник в глезена, в резултат на който самодоволната усмивка на Картър бе заменена от болезнена гримаса. Той падна на едно коляно, подобно на състезател по американски футбол, стиснал топката миг преди да се хвърли в атака. Само дето футболистите обикновено не се държат за глезените.

— Биеш се нечестно, шибаняко! — кресна възмутено Тибодо.

— Виж ти кой го каз… — понечи да му отвърне Барби, преди да бъде прекъснат от Мелвин Сиърлс. Той го приклещи с лакът през врата и Барби използва собствения си лакът, за да нанесе контраудар на Сиърлс, с който му изкара въздуха. В дъха на Мелвин се усещаха бира, цигари, сушени наденички… Барби се обърна, очаквайки Тибодо да му се нахвърли, преди да е успял да се измъкне от тесния проход между колите. Вече нямаше да проявява милост. Лицето му пулсираше от болка, същото се отнасяше и за ребрата му. Изведнъж реши — и решението му се стори съвсем разумно предвид обстоятелствата, че ще изпрати и четиримата в болницата. Там нападателите му можеха да си обсъждат на воля принципите на нечестния бой, докато се подписваха на гипсовите си превръзки.

В този момент колата на шериф Пъркинс — извикан или от Томи, или от Уилоу Андерсън, съдържателите на заведението — се закова рязко на паркинга с включени светлини. Биещите се бяха ярко осветени като актьори под светлината на сценични прожектори.

Пъркинс пусна за секунда-две и полицейската сирена; после излезе от колата и подръпна колана, обгръщащ масивната му талия.

— Не е ли малко рано за бой, момчета? Да бяхте изчакали уикенда…

На което Рени младши отвърна…

11.

Не се налагаше Барби да й казва как бе отвърнал Младши; Бренда го знаеше от самия Хауи и не беше изненадана. Още от малък синът на Големия Джим си беше изпечен лъжец, особено в случаите, когато на карта бе заложен собственият му задник.

— Казал е: „Готвачът започна.“ Права ли съм?

— Абсолютно — кимна Барби и натисна бутона за включване. Генераторът изръмжа и заработи без проблеми. Младият мъж се усмихна на Бренда, макар и да усещаше как издайническата руменина затопля бузите му. Това, което току-що й бе разказал, не беше любимата му история, обаче предполагаше, че би предпочел да сподели нея пред онази за спортната зала във Фалуджа. — Всичко е готово — светлини, камера, екшън!

— Благодаря ти. Колко време ще издържи?

— Не повече от два-три дни, но дотогава всичко може и да е свършило.

— Съмнявам се. Предполагам, знаеш какво те е спасило от ареста онази нощ?

— Естествено — отвърна Барби. — Съпругът ви видя как беше. Четирима срещу един. Беше си очевидно.

— Другите ченгета не биха го забелязали, дори и да те бяха нападнали пред очите им. Имаш късмет и че Хауи бе дежурен онази нощ; по график трябваше да застъпи Джордж Фредерик, ала му дадоха болнични заради стомашно неразположение. — Тя се замисли. — Не просто късмет; сякаш самото провидение се е намесило, за да те спаси.

— Напълно съм съгласен — кимна той.

— Искаш ли да влезем вътре, господин Барбара?

— Трябва ли? Тук ми е много приятно.

— На мен също. И бездруго скоро ще застудее. А може би няма? Как смяташ?

Барби вдигна рамене.

— Когато Хауи те е отвел в управлението, Делесепс му е казал, че си изнасилил Анджи Маккейн. Права ли съм?

— Това беше първата му версия. После заяви, че май не било точно изнасилване… Тя се изплашила и ми казала да спра, а аз не съм я послушал. Предполагам, че това се води „изнасилване от втора степен“.

Жената се усмихна.

— Внимавай да не кажеш пред някоя феминистка, че изнасилването има степени.

— Ще внимавам. Както и да е, съпругът ви ме отведе в стаята за разпити, която повече прилича на килерче, където чистачките си държат метлите…

Бренда се засмя.

— … след което натика и Анджи вътре. Сложи я да седне така, че да ме гледа в очите. Мамка му, беше толкова тясно, че лактите ни се допираха. По принцип, за да излъжеш за нещо значимо, се изисква сериозна психическа подготовка и това в най-голяма степен се отнася за младите хора. Видях го и при Анджи. Съпругът ви също го видя. Каза й, че тази работа ще отиде в съда. Разясни й какви са наказанията за лъжесвидетелстване. И накрая тя се отказа от показанията си. Призна, че не е имало полов акт, да не говорим за изнасилване.

— Хауи си имаше девиз: „Първо разумът, после законът.“ И винаги се ръководеше от това в своята работа. Това не е начинът, по който действа Питър Рандолф, защото, от една страна, в главата му цари пълна каша, а, от друга, не може да се оправи с Рени. А моят съпруг можеше. Хауи ми сподели, че когато вестта за вашето… спречкване… стигнала до господин Рени, той настоял да бъдеш подведен под отговорност за нещо. Не бил на себе си от гняв. Знаеше ли за това?

— Не — поклати глава Барби. В същото време никак не беше изненадан.

— Тогава Хауи казал на господин Рени, че ако нещо отиде в съда, той лично ще се погрижи цялата история да отиде в съда, включително и боят „четирима срещу един“ на паркинга. И добавил, че един добър адвокат би могъл да вкара дори гимназиалните изстъпления на Франки и Младши в делото. Известни са ми поне няколко, макар че никое от тях не може да се сравнява с твоя случай.

Бренда поклати глава.

— Рени младши никога не е бил приятно хлапе, но до един момент поне беше сравнително безобиден. Промени се през последната година — година и нещо. Хауи го знаеше и това го тревожеше. Наскоро открих, че Хауи е знаел някои неща за бащата и сина… — Тя замлъкна и Барби усети, че жената се колебае дали да продължи да говори по темата. В крайна сметка се отказа; явно дискретността, която бе усвоила като шерифска съпруга, се бе превърнала в навик, който трудно можеше да бъде превъзмогнат.

— Хауи те е посъветвал да напуснеш града, преди Рени да е открил някакъв друг начин да те тормози, нали? И предполагам, че най-вероятно Куполът ти е попречил да го сториш…

— Отговорът и на двата ви въпроса е „да“. Мога ли да си взема диетична кола, госпожо Пъркинс?

— Наричай ме Бренда. А аз ще ти казвам Барби, ако нямаш нищо против. Моля, заповядай — заведението е на самообслужване.

Той се наведе и си взе кола от хладилния шкаф.

— Искаш ключ от противоядреното укритие, за да вземеш оттам Гайгеров брояч. Мога да ти помогна и ще го направя. Обаче останах с впечатлението, че искаш и Джим Рени да узнае за това, и точно тази идея ме притеснява. Може би мъката замъглява съзнанието ми, но не разбирам защо искаш сам да влезеш в открита конфронтация с него. Големия Джим побеснява всеки път, когато някой уронва авторитета му, а ти поначало не си сред любимците му. Пък и не ти дължи никакви услуги. Ако съпругът ми още бе шериф, може би двамата заедно щяхте да успеете да го сложите на мястото му… Мисля, че това доста би ми харесало. — Тя се приведе и го изгледа с цялата откровеност на обрамчените си от тъмни кръгове очи. — Обаче Хауи вече го няма и ти най-вероятно ще се озовеш в някоя от килиите на тукашния арест, вместо да търсиш някакъв тайнствен генератор.

— Наясно съм с всичко това, обаче възникна нещо ново. Военновъздушните сили възнамеряват да изстрелят крилата ракета срещу Купола — утре, точно в тринайсет нула нула.

— Мили боже!

— Вече са изстреляли няколко ракети по него, ала само за да определят колко нависоко се издига бариерата. Радарите се оказали безполезни да свършат таза работа. Всички от изстреляните досега ракети били с халосни бойни глави. Тази обаче ще бъде от най-мощните в своя клас. От онези, с които взривяват бетонни бункери.

Бренда пребледня.

— Към коя част на града смятат да я изстрелят?

— Прицелната точка ще бъде мястото, където Куполът пресича Битч Роуд. Предната нощ двамата с Джулия бяхме точно там. Експлозията ще бъде на височина метър и половина над земята.

Долната й челюст увисна по абсолютно неподобаващ за една дама начин.

— Не може да бъде!

— Боя се, че може. Ще я изстрелят от бомбардировач Б-52 и тя ще полети по предварително зададения й курс. И като казвам „предварително зададен“, наистина е така. Траекторията й е програмирана с невероятна точност и е съобразена с всички особености на местния релеф, спусне ли се веднъж до нивото на целта си. Тези ракети наистина са зловещи. Ако се взриви, без да пробие Купола, всички в града ще се разминат само с уплаха — тътенът ще е оглушителен, все едно е дошъл Денят на страшния съд. Успее ли да го пробие обаче…

Тя несъзнателно се хвана за шията.

— Какви ще бъдат пораженията? Барби, нямаме нито една пожарна кола!

— Сигурен съм, че ще осигурят достатъчно противопожарно оборудване. Що се отнася до пораженията… — Той вдигна рамене. — Всички жители ще трябва да бъдат евакуирани, това е извън всякакво съмнение.

— Разумно ли е? Това, което са намислили, разумно ли е?

— Спорен въпрос, госпожо… Бренда. Вече са го решили. И се опасявам, че става още по-лошо… — Уплашеното й изражение го накара да добави: — За мен, не за града. Повишиха ме в чин полковник. С указ на президента.

Тя завъртя театрално очи.

— Честито!

— От мен се очаква да обявя военно положение и да поема контрола над Честърс Мил. Джим Рени няма ли да се зарадва, щом го чуе?

Реакцията й го изненада, защото Бренда избухна в смях. В следващия миг се изненада и от собствената си реакция, защото се присъедини към смеха й.

— Разбирате ли проблема ми? Градът няма защо да знае, че искам да взема за кратко Гайгеровия брояч, обаче трябва да узнае за крилатата ракета, която ще литне насам. Ако аз не го сторя, Джулия Шамуей ще разпространи новината, но градската управа трябва да чуе новината за ракетата от мен. Защото…

— Знам защо. — Лицето й вече не изглеждаше толкова бледо, навярно заради аленото зарево на залязващото слънце. — Защото само така ще можеш да укрепиш авторитета си тук… и точно това иска и началникът ти от теб.

— Предполагам, че с Кокс вече сме по-скоро колеги — подхвърли Барби.

Тя въздъхна.

— Андрея Гринъл. Ще уведомим първо нея, след което ще отидем заедно при Рени и Анди Сандърс. Поне ще ги превъзхождаме в числено отношение три към две.

— Това не беше ли сестрата на Роуз? Защо?

— Не знаеш ли, че тя също е градски съветник? — Той поклати глава и Бренда добави: — Недей да се косиш. Много жители на Честърс Мил също не го знаят, въпреки че тя заема този пост вече от няколко години. Обикновено е пионка на другите двама… всъщност на Рени, понеже Анди Сандърс също му е пионка… а и си има някои… проблеми… обаче на нея може да се разчита. Или поне преди можеше.

— Какви проблеми?

Барби очакваше, че събеседничката му и този път ще запази полицейска дискретност и няма да се впусне в подробности, ала се оказа, че греши.

— Медикаментозна зависимост. От болкоуспокояващи. Не знам повече — може да е много сериозно, а може и да не е.

— Предполагам, че рецептите й са били изпълнявани в дрогерията на Сандърс…

— Да. Знам, че това не е идеалното решение и че трябва да действаш много внимателно, но… като се има предвид неотложната ситуация, Джим Рени може да се окаже принуден да те приеме, макар и за известно време. Но ти да поемеш контрола над града? — Тя поклати глава. — Той ще избърше задника си с всяка заповед за обявяване на военно положение, без значение дали е подписана от президента или не. Не бих…

Тя ненадейно замлъкна. Очите й се разшириха и сякаш вече не го виждаха.

— Госпожо Пъркинс? Бренда? Какво има?

— О… — пророни тя. — Мили боже!

Барби проследи посоката на погледа й и също се вцепени. Слънцето залязваше, обагрено в алено, както често ставаше след топлите, ясни и непомрачени от валежи дни. Ала никога досега не бе виждал такъв залез. Каза си, че навярно единствените свидетели на подобна гледка са били жителите на титанични вулканични изригвания.

„Не — помисли си само след миг. — Дори те не са зървали нещо такова. То просто няма аналог.“

Снижаващото се слънце не изглеждаше като сфера. Представляваше нещо като червена папийонка с пламтящ кълбовиден център. Небето над западния хоризонт сякаш бе покрито с кървава пелена, която преливаше в оранжево с нарастване на височината. Самият хоризонт не се виждаше, понеже мътното пурпурно зарево го засенчваше.

— Божичко, все едно карам кола и гледам залеза през мръсното предно стъкло — възкликна Бренда.

И, разбира се, беше точно така, само че Куполът изпълняваше ролята на предното стъкло. Вече бе започнал да събира прах и полени.

Плюс всякаква друга мръсотия. И скоро щеше да стане още по-зле.

„Ще трябва да го измием“ — помисли си Барби и си представи опашки от доброволци с парцали и кофи. Абсурд. Как щяха да го измият на десет метра височина? Или на петдесет? А на двеста и петдесет?

— На това трябва да се сложи край — прошепна Бренда. — Обади им се и им кажи да изстрелят най-голямата ракета, която имат, пък да става, каквото ще. Защото на това трябва да се сложи край.

Барби мълчеше. Не беше сигурен, че ще успее да проговори, даже и да имаше какво да каже. Това зловещо, мътно сияние бе отнело способността му да говори. Струваше му се, че се взира в самия Ад.

Нях-нях-нях

1.

Джим Рени и Анди Сандърс наблюдаваха странния залез от стъпалата на погребалното бюро на Бауи. Отиваха в градския съвет за поредното „Събрание за преценка на извънредните обстоятелства“; то бе насрочено за седем часа, ала Големия Джим искаше да отиде по-отрано, за да има време да се подготви. За момента обаче и двамата стояха, неспособни да отклонят очи от омърсената, злокобна смърт на отиващия си ден.

— Сякаш е дошъл краят на света — промълви Анди със страхопочитание.

— Глупости на търкалета! — изсумтя Големия Джим и ако гласът му звучеше по-рязко, то бе, защото и на самия него бе хрумнала подобна мисъл. За първи път от появата на Купола му мина през ума, че ситуацията може да излезе извън техния (по-точно извън неговия) контрол, ето защо побърза да прогони тази идея: — Случайно да виждаш нашия господ бог Исус Христос да се спуска от небето?

— Не — призна Анди. Онова, което виждаше, бе как съгражданите му, които познаваше от цяла вечност, са се скупчили на групички насред главната улица и безмълвно се взират в странния залез, заслонили очите си с длани.

— А мен виждаш ли ме? — продължи Големия Джим.

Анди се обърна към него.

— Естествено — отвърна недоумяващо. — Естествено, че те виждам, Голям Джим.

— Което означава, че не съм се възнесъл — изтъкна Рени. — Отдадох сърцето си на Исуса още преди години и ако бе настанало Второто пришествие, нямаше да съм тук. Нито пък ти, прав ли съм?

— Предполагам, че да — отвърна Анди, макар че се съмняваше. Ако бяха Спасени — умити в Кръвта на Агнеца, — защо току-що бяха говорили със Стюарт Бауи за спирането на „дребното ни бизнесче“? Как изобщо се бяха забъркали в подобно нещо? И дали можеше да си сред „спасените“, при положение че си забъркан в производство на амфетамини?

Ако попита Големия Джим, той най-вероятно би му отговорил, че понякога целта оправдава средствата. А целите в този случай бяха достойни за възхищение, или поне навремето — новата църква на Христа Светия изкупител (старата беше една схлупена дъсчена барака с дървен кръст на покрива) и радиото, което бе спасило един господ знае колко души. Освен това отделяха и десет процента (съвсем честно и легално, в чекове, издавани от банка на Каймановите острови) за Мисионерското дружество „Господ Исус“, за да помагат на „малките ни кафяви братя“, както ги наричаше пастор Когинс.

Ала докато се взираше в аленеещото над западния хоризонт огромно петно, на чийто фон всички човешки дела изглеждаха нищожни и маловажни, Анди трябваше да признае пред себе си, че това си бяха чисто и просто оправдания. Без приходите от амфетамините дрогерията му щеше да фалира още преди шест години. Същото важеше и за погребалното бюро, както и за автокъщата на Джим Рени, макар че той никога не би го признал.

— Знам какво си мислиш, друже — каза Големия Джим.

Анди го изгледа боязливо. Събеседникът му се усмихваше… но на лицето му не бе изписана хищническата му усмивка. Сегашната му усмивка бе мила и предразполагаща. Сандърс му се усмихна в отговор (или поне се опита). Дължеше толкова много на Рени… Само дето сега неща като дрогерията и беемвето на Клоди изглеждаха съвсем незначителни. Каква полза от едно беемве, дори такова със скъпи екстри като парктроник и саунд-система с гласово активиране, за една мъртва съпруга?

„Когато всичко това приключи и Дуди се върне, ще подаря бавареца на нея“ — реши Анди. Такава би била волята на Клоди.

Големия Джим посочи с късичките си пръсти към залязващото слънце, което се бе разплуло над хоризонта като гигантско отровно яйце.

— Мислиш си, че всичко това е по наша вина. Че Господ ни наказва, задето крепяхме града в трудни времена. Обаче не е така, друже. Това не е божие дело. Виж, ако кажеш, че поражението ни във Виетнам бе божие дело — божие предупреждение, че Америка е изгубила духовния път, — веднага ще се съглася с теб. Ако ми кажеш, че Единайсети септември бе отговорът, който Върховното божество даде на върховния ни съд за изявлението му, че децата могат спокойно да започват деня си без молитва към Създателя им, пак ще се съглася. Но Бог да накаже Честърс Мил, задето не пожелахме градът ни да се превърне в мъртво петно на картата като Джей или Милинокет? — Той поклати глава. — Абсурд. В никакъв случай.

— Е, прибрахме и малко хубави парички в джобчетата си — добави плахо Анди.

Така си беше. Бяха изкарали повечко от необходимото за подпомагане на тукашните църковни дела и чуждестранните кафяви братя; Анди имаше банкова сметка на Каймановите острови. И Анди бе готов да се обзаложи, че за всеки долар, който той — и Бауи — получаваха, Големия Джим прибираше по три в джоба си. Или даже четири.

— Работникът заслужава прехраната си — изрецитира Рени с превзет, но благ тон. — Матей, десета глава, десети стих. — Той не си даде труда да цитира предишния стих, който гласеше: „не вземайте нито злато, нито сребро, нито дори медна монета в поясите си“.

После погледна часовника си.

— И като стана дума за дела, друже, по-добре да се размърдаме. Имаме много проблеми за решаване. — Той закрачи напред и Анди го последва, без да отделя очи от залеза, който бе толкова ярък, че го караше да си мисли за възпалена плът.

Ненадейно Големия Джим отново спря.

— Във всеки случай чу какво каза Стюарт — дотук бяхме с дребното ни бизнесче. „Свърших си работата и си закопчах дюкяна“, както казало момченцето, след като се изпишкало самичко за първи път. Говорил е и с готвача.

— А, онзи тип — посърна Анди.

Големия Джим се изкиска:

— Не се тревожи за Фил. Замразяваме нещата и всичко остава така, докато не излезем от критичното положение. А може пък това да е знак, че трябва да сложим край на тази работа веднъж завинаги. Знак от Всевишния.

— Би било чудесно, ако е тъй — отбеляза Анди, обаче интуицията му подсказваше друго — ако Куполът изчезнеше, Големия Джим щеше да промени решението си. А станеше ли така, Анди щеше да последва примера му. По всяка вероятност Стюарт Бауи и брат му Фърналд щяха да сторят същото. И то с най-голямо желание. Донякъде защото пачките бяха толкова тлъсти (да не говорим, че бяха лишени от данъци) и донякъде защото вече бяха нагазили твърде дълбоко. Спомни си как навремето някакъв актьор бе заявил в изблик на откровеност: „Когато разбрах, че киното не е за мен, вече бях твърде богат, за да го зарежа.“

— Не се коси толкова — каза Големия Джим. — След седмица-две ще започнем да прехвърляме газта обратно в града, без значение дали проблемът с Купола се разреши или не. Ще използваме градските камиони. Можеш да се оправяш с механичните скорости, нали?

— Разбира се — намуси се Анди.

— Освен това… — лицето на Рени се озари от осенилото го хрумване — … можем да използваме катафалката на Стюи! Така ще транспортираме бутилките още по-бързо!

Анди не каза нищо. От самото начало не одобряваше идеята да „присвоят“ (както се бе изразил Големия Джим) толкова много пропан от различни градски източници, но това беше най-сигурният начин. Бяха разгърнали дейността си в голям мащаб и това означаваше производство при високи температури и добра вентилационна система. Рени бе изтъкнал, че покупката на газ в нужните им количества ще повдигне много въпроси. Също както закупуването на големи количества различни медикаменти, които всъщност отиваха за производството, можеше да бъде забелязано и да предизвика проблеми.

Това, че притежаваше дрогерия, бе от голяма полза, макар че големите поръчки на лекарства като робитусин и судафред караше Анди сериозно да се притеснява. Опасяваше се, че точно това ще ги издъни в определен момент. Нито веднъж не се бе замислял за сериозните количества газ, складирани зад студиото на радиостанцията. Нито веднъж… до този момент.

— Между другото, довечера в градския съвет ни най-малко няма да страдаме от липса на ток — заяви Големия Джим с радостен тон, сякаш съобщаваше приятна изненада. — Казах на Рандолф да изпрати момчето ми и дружката му Франки в болницата, за да вземат една от газовите бутилки за генератора…

Анди се разтревожи.

— Но нали вече взехме…

— Знам — успокои го той. — Знам за това. Не се тревожи за болницата, имат си предостатъчно запаси.

— Можеше да вземеш от радиото… Там има толкова много…

— Болницата беше по-близо — отвърна Големия Джим. — Да не говорим, че така е и по-безопасно. Пит Рандолф може да е наш човек, но това не означава, че трябва да го посвещавам в делата ни. Нито сега, нито по-късно…

Тези думи окончателно убедиха Анди, че Големия Джим няма никакво намерение да закрива малката им фабрика.

— Джим, ако започнем да връщаме бутилките в града, какво ще кажем, когато ни попитат къде са били досега? Че феята на газта ги е взела, след което е размислила и ни ги е върнала?

Рени се намръщи.

— Това забавно ли ти се струва, друже?

— Не! Струва ми се страшно!

— Имам план. Ще обявим създаването на обществен склад за гориво със специален режим на разпределение на ресурсите. Тук ще влиза и горивото за отопление, ако открием някакъв начин да го използваме при липса на ток. Мразя идеята за дажби, купонна система и прочие — самата й същност противоречи на всичко американско, — но положението съвсем скоро ще заприлича на приказката за щуреца и мравката, нали се сещаш? В Честърс Мил има маса търтеи, които ще изразходват запасите си за месец, след което при първото застудяване ще писнат да се погрижим за тях и да не ги оставяме на произвола на съдбата!

— Не смяташ, че след един месец Куполът ще продължава да е тук, нали?

— Не, разбира се, но нали знаеш какво казват старците — надявай се на най-доброто и очаквай най-лошото.

Анди се зачуди дали да изтъкне, че вече бяха изразходвали голямо количество от запасите на града за производството на амфетамините, обаче в крайна сметка се отказа. Знаеше какъв щеше да е отговорът на Големия Джим: „Откъде да знаем какво ще се случи?“

Да, наистина нямаше откъде да знаят. Кой на тяхно място би предположил, че всички необходими ресурси изведнъж ще намалеят драстично? Когато градиш планове, мислиш мащабно и действаш с размах. Това бе американският начин. Дефицитът и оскъдицата са обида за съзнанието и духа.

— Не си единственият, който ненавижда купонната система — отбеляза Сандърс.

— Затова имаме нужда от полицията. Знам, че всички тъжим за клетия Хауи Пъркинс, но той вече се е възнесъл при Исус, а ние си имаме Питър Рандолф. Който, като се има предвид сегашната ситуация, ще бъде по-полезен на града. Защото умее да слуша. — Рени изпъна показалец към Анди. — Жителите на градче като нашето — всъщност това се отнася за всички хора — са като деца, когато става дума за личната им изгода. Колко пъти съм казвал това?

— Стотици — въздъхна Сандърс.

— А как трябва да се отнасяш с децата?

— Да ги караш да си изядат зеленчуците, ако искат да получат десерт.

— Именно! И да не щадиш пръчката… Когато се налага, разбира се.

— Това ми напомни за нещо — присети се Анди. — На парцела на Динсмор разговарях със Сами Буши, една от приятелките на Дуди. Та тя ми каза, че полицаите се държали малко грубичко. Всъщност доста. Можем да поговорим с шерифа Рандолф за това…

Джим се намръщи.

— А ти какво очакваш, друже? Да пипат с кадифени ръкавици? Та там за едната бройка щяха да избухнат безредици… Представяш ли си — бунт в Честърс Мил!

— Прав си, това е просто…

— Знам я тая Буши. Познавам цялото й семейство. Наркомани, крадци на коли, мошеници и измекяри, които все се чудят как да преметнат данъчните… Имахме си съвсем точно определение за тях — „бяла измет“, преди да го заклеймят, че не било политически коректно. Това са хората, които трябва да държим под око в момента. Точно тези. Защото при първа възможност те ще съсипят нашия град. Това ли искаш?

— Не, естествено…

Големия Джим се бе развихрил и изобщо не го чу.

— Всеки град си има своите мравки (което е хубаво) и своите щурци (което не е чак толкова хубаво). Ние обаче нямаме проблеми да живеем с тях, понеже ги разбираме и можем да ги караме да правят онова, което е най-добро за тях… като ги понатупваме от време на време. Ала всеки град си има още и скакалци, като описаните в Библията, които опустошават реколтата, и точно от тази порода са семейство Буши. С тях нямаме друг избор, освен да стоварим чука на справедливостта отгоре им. Навярно това не ти харесва — на мен също не ми харесва, ала докато сегашната ситуация не приключи, личната свобода отива в кошчето. Ние също ще се пожертваме, не съм ли прав? Няма ли да замразим малкото си бизнесче?

Сандърс не искаше да изтъква, че всъщност едва ли имат голям избор, след като така или иначе няма начин да изпратят стоката извън града, ето защо кимна утвърдително. Не искаше да продължават да обсъждат тази тема, а и се притесняваше от предстоящото събрание, което можеше да се проточи до полунощ. Единственото, което искаше, бе да се прибере в пустия си дом и да пийне нещо твърдо, след което да си легне и да се отдаде на мисли за Клоди, плачейки в леглото.

— Най-важното сега е да запазим реда и спокойствието в града, друже. А това означава съблюдаване на законите и полицейски надзор. Надзор над другите, защото ние не сме скакалци. Ние сме мравки. Мравки-войници.

Големия Джим се замисли. Когато заговори отново, тонът му вече бе делови.

— Замислих се за решението ни да оставим „Фуд Сити“ да продължи да функционира по досегашния начин. Не казвам, че трябва да го затворим — поне засега не се налага, ала предлагам следващите два-три дни да го държим под око. Като зорки ястреби, ха-ха! Това важи и за бензиностанцията. Мисля си, че идеята е доста добра… особено ако смятаме да експроприираме някои от по-нетрайните храни за нуждите на персонала ни…

Той замлъкна и хвърли бърз поглед към стълбището на градския съвет. Не можеше да повярва на видяното, ето защо вдигна длан, за да заслони очи от ослепителния залез. Бренда Пъркинс и онзи проклет трън в задника Дейл Барбара. Между тях бе седнала Андрея Гринъл, другият градски съветник, и разговаряше оживено с вдовицата на шериф Пъркинс. Тримата си подаваха нещо — някакви листове.

Това не се хареса на Големия Джим.

Никак даже.

2.

Той закрачи напред, възнамерявайки да сложи край на този разговор, независимо от темата му. Ала преди да направи пет-шест крачки, някакво хлапе се втурна към него. Беше едно от момчетата на Килиънови. Домакинството им наброяваше около десетина души и всички живееха в занемарената ферма за пилета, намираща се малко преди Таркърс Мил. Никое от хлапетата не се отличаваше с кой знае какви умствени способности — и в това нямаше нищо чудно, като се имаше предвид какви бяха родителите им, — ала всичките бяха ревностни последователи на Църквата на Христа Светия изкупител, или, казано с други думи, бяха Спасени. Това момче май се казваше Рони… или поне така си помисли Големия Джим, макар че нямаше как да е сигурен. По принцип цялото домочадие се славеше със сходни издължени черепи, изпъкнали неандерталски чела и клюнообразни носове.

Хлапето носеше парцалива рекламна тениска на Радиото на Исус и стискаше някаква бележка в ръката си.

— Ехо, господин Рени! — извика то. — Майчице, скъсах се да ви диря из целия град!

— Боя се, че нямам време да говорим точно сега, Рони — отвърна Големия Джим. Продължаваше да се взира в противното трио на стъпалата на градския съвет. Триото проклети, шибани смешници. — Може би ут…

— Аз съм Ричи, господин Рени. Рони е брат ми.

— Ричи. Разбира се. Сега би ли ме извинил… — Мъжът закрачи напред.

Анди взе бележката от ръцете на хлапето и настигна Рени, преди да е успял да се добере до целта си.

— По-добре виж това.

Големия Джим се обърна и първото, което видя, бе лицето на Сандърс — по-угрижено и разтревожено от всякога. После взе листчето и го разгъна.

Джеймс,

Трябва да те видя довечера. Господ ми проговори. Сега първо трябва да говоря с теб, преди да се обърна към града. Моля те, отговори ми. Ричи Килиън ще ми донесе съобщението ти.

Преподобният Лестър Когинс

Не Лес, нито пък Лестър. Не. Преподобният Лестър Когинс. Това не беше на хубаво. Защо, ох, защо, мамка му, всичко трябваше да се случва по едно и също време?

Хлапето стоеше пред книжарницата и изглеждаше като сирак с избелялата си фланелка и провисналите, безформени дънки. Рени му махна да се приближи. Момчето се втурна към него. Големия Джим извади писалката от джоба си (върху нея със златни букви пишеше: „ОТ ГОЛЕМИЯ ДЖИМ КУПУВАЙ, ПО ШОСЕТАТА. ЛУДУВАЙ!“) и надраска своя лаконичен отговор: „Полунощ. У нас.“ После сгъна хартийката и я подаде на хлапето.

— Занеси му това. И не го чети!

— Няма! Честна дума, господин Рени! Господ да ви поживи!

— И тебе, синко — усмихна се Големия Джим и се загледа след бързо отдалечаващото се момче.

— За какво става дума? — попита Анди. И преди Рени да е казал каквото и да било, изстреля притеснено: — За лабораторията ли е? Свързано ли е с амфе…

— Млъкни.

Потресен, Сандърс отстъпи крачка назад. Никога досега Големия Джим не му бе говорил така. Това беше лош знак.

— Всяко нещо по реда си — отсече Рени и се насочи към следващия им проблем.

3.

Когато зърна, че Рени тръгва към тях, първата мисъл на Барби беше: „Върви като човек, който е болен и въобще не подозира за това.“ Походката му издаваше и още нещо — че е свикнал цял живот да рита чужди задници. На лицето му бе изписана най-хищната му приятелска усмивка, докато поемаше ръцете на Бренда в своите, стискайки ги леко. Тя не се възпротиви.

— Бренда — започна Рени, — изказвам ти най-дълбоките си съболезнования. Трябваше да те навестя по-рано… разбира се, няма да пропусна погребението… но напоследък съм доста зает. Като всички нас.

— Разбирам — кимна тя.

— Дюк толкова много ни липсва… — въздъхна Големия Джим.

— Точно така — обади се и Анди, показвайки се зад гърба на Рени, подобно на рибарска гемия зад огромен презокеански лайнер. — Ужасно ни липсва.

— Благодаря и на двама ви за милите думи.

— Имам огромното желание да поговорим и да разсея тревогите ти… Виждам, че си угрижена… — Усмивката на Големия Джим стана още по-широка, ала очите му изобщо не се усмихваха. — Обаче точно сега ни предстои важно събрание. Андрея, чудя се дали не би могла да отидеш в залата и да подготвиш онези документи…

Макар и да наближаваше петдесетте, в този миг Андрея приличаше на дете, хванато да си хапва от току-що приготвените сладкиши. Тя понечи да се изправи (потръпвайки при болките в гърба), обаче в същия момент Бренда я хвана здраво за ръката и я смъкна обратно до себе си.

Барби внезапно си даде сметка, че както Гринъл, така и Сандърс изглеждат смъртно уплашени. И не от Купола; точно в този миг източникът на страха им беше не нещо друго, а самият Рени. „Ето че става още по-зле“ — помисли си той.

— Мисля, че няма да е зле да ни отделиш малко време, Джеймс — каза Бренда с меден глас. — Предполагам, разбираш, че ако тази работа не беше толкова важна, в момента щях да съм си у дома и да оплаквам съпруга си.

Големия Джим бе толкова изненадан, че буквално онемя. Хората на улицата, които наблюдаваха залеза, в момента бяха насочили вниманието си към импровизираната среща пред съвета. И вероятно тя издигаше Барби в очите им, понеже нехранимайкото седеше в непосредствена близост до градския съветник Андрея Гринъл и вдовицата на наскоро починалия шериф. И на всичкото отгоре си предаваха един на друг някакви тайнствени бумаги, сякаш бяха получили писмо от самия папа римски. Чия ли бе идеята за подобно представление? На Пъркинсовата вдовица, разбира се. Андрея не беше толкова умна. Нито пък толкова дръзка, че да му се противопостави публично по такъв начин.

— Е, мисля, че май ще можем да ви отделим няколко минути. Нали, Анди?

— Аха — кимна Сандърс. — На ваше разположение сме, госпожо Пъркинс. Толкова съжалявам за Дюк.

— И аз съжалявам за съпругата ви — отвърна тя.

Погледите им се срещнаха. Моментът бе тъй трогателен, че Големия Джим побесня. Идеше му да си оскубе косата от яд. Знаеше, че не бива да позволява на подобни чувства да го обхващат — не бе полезно за кръвното му, а всяко нещо, което не беше полезно за кръвното му, бе вредно за сърцето му, — обаче понякога му беше адски трудно да се контролира. Особено когато току-що си получил бележка от човек, който знаеше твърде много и сега вярваше, че Господ го е избрал да изрази волята Му пред целия град. И ако Рени беше прав за онова, което ставаше в главата на пастора, сега си прахосваха ценното време за някакви маловажни (в сравнение с проблема „Когинс“) глупости.

Ами ако не бяха толкова маловажни? Бренда Пъркинс никога не го беше харесвала, а ето че сега бе овдовялата съпруга на човек, когото целият град смяташе — макар и без никакви основания — за герой. Ето защо първото, което трябваше да стори, бе да…

— Да влезем вътре — предложи той. — Ще го обсъдим в конферентната зала. — Очите му се стрелнаха към Барби. — Вие също ли сте част от това, господин Барбара? Защото, убийте ме, но не мога да си представя как…

— Навярно това ще ви помогне — каза младият мъж и му подаде листовете, които си бяха предавали от ръка на ръка. — Преди време служех в армията. Бях лейтенант. Изглежда, че срокът на военната ми служба е бил удължен. И са ме повишили в чин.

Рени пое бумагите, хващайки ги само с два пръста, сякаш щяха да го опарят. Посланието изглеждаше доста по-елегантно от мърлявата бележка, която Ричи Килиън му беше връчил, и имаше доста по-престижен адресант. Най-горе пишеше единствено: „ОТ БЕЛИЯ ДОМ“. Носеше днешна дата.

Големия Джим опипа хартията и между гъстите му вежди се появи дълбока вертикална бръчка.

— Това не е от канцеларията на президентството — измърмори той.

„Естествено, че е, тъпако — искаше да му отвърне Барби, ала устоя на изкушението. — Бе доставено преди час от служител на елфическия отряд на «Федерал Експрес». Пъргавият дребосък успя да се телепортира през Купола без никакви трудности.“

— Прав сте, не е — каза Барби, като се стараеше да звучи възможно най-дружелюбно. — Пристигна по интернет като PDF-документ. Госпожица Шамуей го разпечата на принтера си.

Джулия Шамуей. Друг трън в петата му.

— Прочети го, Джеймс — настоя тихо Бренда. — Важно е.

И Големия Джим го прочете.

4.

Бени Дрейк, Нори Калвърт и Плашилото Джо Макклачи стояха пред редакцията на „Демократ“. Всеки си носеше фенерче. Бени и Джо държаха техните, а това на Нори бе пъхнато в големия преден джоб на анорака й. И тримата се бяха загледали в кметството, където няколко души (в това число председателят на градския съвет, двамата му съветници и готвачът от „Дивата роза“) оживено обсъждаха нещо.

— Чудя се за какво ли си говорят — подхвърли Нори.

— Глупости за възрастни — изсумтя Бени с пълна липса на интерес и похлопа на вратата на редакцията. Никой не отговори. Тогава Джо застана до приятеля си и натисна дръжката. Не беше заключено. Момчето веднага разбра защо госпожица Шамуей не ги бе чула; копирната машина работеше под пълна пара, а тя говореше със спортния репортер на вестника и мъжа, който бе правил снимки на Динсморовата поляна.

Джулия видя децата и им махна да влязат. От улея на принтера изскачаше лист след лист. Пит Фрийман и Тони Гуей се редуваха да ги вземат оттам и да ги подреждат.

— Ето ви и вас — посрещна ги тя. — Боях се, че няма да дойдете. Почти сме готови. Само проклетият принтер да не се издриска върху усилията ни в последния момент.

Джо, Бени и Нори попиха това остроумие с безмълвно възхищение, мислейки си как възможно най-скоро ще го пуснат в обращение.

— Вашите разрешиха ли ви? — попита Джулия. — Нямам никакво желание разгневените ви родители да ми се метнат на врата.

— Всичко е точно, мадам — заяви Нори. — Нямаше никакви проблеми.

Фрийман тъкмо връзваше един голям куп листове с канап. И не се справяше особено добре, забеляза Нори. Тя владееше поне пет различни възела. Можеше да връзва даже стръв за риболовни кукички — баща й я бе научил. Тя на свой ред го бе научила да се пързаля по парапета и когато той падна за пръв път, така се смя, че чак сълзи потекоха от очите му. Тогава Нори си помисли, че има най-невероятния баща във вселената.

— Искаш ли да ти помогна — предложи Нори.

— Ако можеш да се справиш по-добре, заповядай — съгласи се Пит и се отмести встрани.

Момичето пристъпи напред, следвано от Джо и Бени. Щом обаче зърна заглавието, изписано с големи черни букви, се спря и възкликна:

— Ега ти шибаната работа!

Нори побърза да прикрие уста с шепа, ала думите вече бяха изречени. Джулия обаче само й кимна.

— Така си е, работата наистина е шибана. Надявам се, че всички сте дошли с велосипедите си. Няма да можете да разнасяте такива обемисти пратки със скейтборд.

— Както ни казахте, така и направихме — заяви Джо. — Моят няма кошничка отпред, обаче за сметка на това си има багажник.

— Не се притеснявай, аз ще ги завържа добре и няма да паднат.

Пит Фрийман, който наблюдаваше с възхищение как момичето бързо затяга вързопите (използваният от нея възел му напомняше знаменитата „пеперуда“), каза:

— Сигурен съм в това. Възлите ти са много добри.

— Да, така е — кимна Нори. Не го чуваше за първи път.

— Имате ли фенерчета? — попита Джулия.

— Да — отвърнаха тримата в един глас.

— Добре. Вестникът не е използвал вестникарчета от трийсет години и не искам да отбележим възстановяването на традицията с някоя катастрофа на ъгъла на главната и „Престил“.

— Няма — увери я Джо.

— Всяка къща и фирма от тези две улици получава по един, разбрано? Това важи и за тези на Морин Стрийт и Сейнт Ан Авеню. После се разпръсквате. Направете, каквото можете, ала стане ли девет часът, се прибирайте веднага вкъщи. Ако не сте раздали всички броеве, оставете ги на улиците. Само ги затиснете с камъни, за да не ги издуха вятърът.

Вени отново прочете заглавието:

ЧЕСТЪРС МИЛ, ВНИМАНИЕ!

В ПРЕГРАДАТА ЩЕ БЪДАТ ВЗРИВЕНИ ЕКСПЛОЗИВИ!

ЩЕ БЪДЕ ИЗСТРЕЛЯНА КРИЛАТА РАКЕТА

ЦЕЛ — ЗАПАДНАТА ГРАНИЦА НА ПРЕГРАДАТА

ЕВАКУАЦИЯТА Е ПРЕПОРЪЧИТЕЛНА!

— Бас държа, че няма да има никакъв ефект — отбеляза мрачно Джо, докато разглеждаше картата (вероятно ръчно нарисувана) в долната част на страницата. Границата между Честърс Мил и Таркърс Мил бе подчертана с червено. На мястото, където Битч Роуд пресичаше границата на градчето, се виждаше черен Х. Пояснението към хикса гласеше: „Точка на удара“.

— Пепел ти на езика, хлапе — подметна Тони Гуей.

5.

ОТ БЕЛИЯ ДОМ

Поздрави и приветствия

към членовете на градския съвет на Честърс Мил:

Андрю Сандърс

Джеймс П. Рени

Андрея Гринъл

Уважаеми дами и господа,

Първо и преди всичко ви изпращам своите поздрави и искам да ви изразя дълбоката тревога и най-добрите пожелания на цялата ни нация. Определил съм утрешния ден за национален „Ден на молитва“ — църквите из цяла Америка ще бъдат отворени за хора от всички религии, за да се помолят за вас и за онези, които в момента полагат всички усилия да разберат случилото се по границите на вашия град и да върнат нещата към нормалното им състояние. Искам да ви уверя, че няма да си отдъхнем, докато жителите на Честърс Мил не възвърнат свободата си, а отговорните за станалото бъдат наказани строго. Обещавам — както на вас, така и на населението на Честърс Мил, — че този проблем съвсем скоро ще бъде разрешен. Заявявам го с целия авторитет на заемания от мен пост, както и като ваш върховен главнокомандващ.

Второ, с това писмо ви представям полковник Дейл Барбара от армията на Съединените щати. Той служи в Ирак, където бе награден с „Бронзова звезда“, Медал за заслуги и две „Пурпурни сърца“. Той бе призован отново да изпълни воинския си дълг и беше повишен, така че сега може да служи като ваша връзка с нас и обратното. Знам, че сте предани и честни американци, ето защо очаквам да му оказвате съдействие. Както вие помагате на него, така и ние ще помагаме на вас.

Първоначалното ми намерение, в унисон с предложенията, дадени ми от Комитета на началниците на щабове и секретарите по въпросите на отбраната и националната сигурност, беше да въведа военно положение в Честърс Мил и да назнача полковник Барбара за временен военен губернатор. Полковник Барбара обаче ме увери, че това няма да е необходимо. Каза ми, че очаква да получи пълно съдействие от градския съвет и местната полиция. Той е убеден, че постът му ще има преди всичко консултативен характер. Аз се съгласих с преценката му, макар и да подлежи на преразглеждане.

Трето, знам, че сте разтревожени от невъзможността да се обаждате на близките и приятелите си. Прекрасно разбираме как се чувствате, ала това „телефонно затъмнение“ е наложително заради рисковете от изтичане на класифицирана информация от и в Честърс Мил. И ако си мислите, че това е само благовиден претекст, веднага ви уверявам, че не е. Не е изключено някой от Честърс Мил да разполага с информация, засягаща преградата около града ви. Засега няма да имате проблеми с входящите обаждания.

Четвърто, ще продължим още известно време да поддържаме и медийно затъмнение, макар че и това решение подлежи на преразглеждане. Навярно ще дойде време, когато за градския съвет и полковник Барбара ще бъде добре да организират пресконференция. За момента обаче смятаме, че кризисното положение ще приключи съвсем скоро и ще обезсмисли подобна среща с медиите.

На пето място са интернет комуникациите. От Комитета на началниците на щабове настояват за временно прекъсване на електронната кореспонденция и аз съм склонен да се съглася с тях. От друга страна, полковник Барбара се застъпи за правото на гражданите на Честърс Мил на достъп до интернет. Той изтъкна, че трафикът на данни може да бъде съвсем законно наблюдаван от Агенцията за национална сигурност и че електронните съобщения могат да бъдат следени много по-лесно от телефонните разговори. И тъй като той е нашият човек в Честърс Мил, аз се съгласих с идеята му, донякъде от хуманитарни съображения. Това решение обаче също подлежи на преразглеждане; възможни са промени в начина ни на действие. Полковник Барбара ще бъде пълноправен участник в евентуалното преразглеждане на въпроса, ето защо очакваме добро сътрудничество между него и градските власти.

Шесто, предлагам ви сериозна възможност изпитанията ви да приключат утре по обяд, точно в 13 часа. Полковник Барбара ще ви обясни същността на военната операция, която ще бъде проведена по това време, и ме увери, че заедно с помощта на госпожица Джулия Шамуей, която притежава и списва местния вестник, ще можете да информирате жителите на Честърс Мил какво точно да очакват.

И на последно място: вие сте граждани на Съединените американски щати и ние никога няма да ви изоставим. Нашето най-силно обещание към вас е простичко — няма да изоставим нито един мъж, жена или дете. Ще впрегнем всички ресурси, които могат да сложат край на неволното ви заточение. Всеки долар, който може да бъде от полза за разрешаването на проблема ви, ще бъде изразходван. Това, което очакваме в замяна от вас, е вяра и съдействие. Моля ви да ни подкрепите и в двете.

Моля се за вас и ви желая всичко най-добро.

Искрено ваш…

6.

Който и канцеларски плъх да го бе написал, кучият му син го бе подписал собственоръчно — използвайки и трите си имена, включително и онова талибанското по средата. Големия Джим не бе гласувал за него и в този момент, ако можеше да се телепортира пред него, с най-голямо удоволствие би го удушил.

Би направил същото и с Барбара.

Най-съкровеното му желание в момента бе да свирне на Пит Рандолф, който да тикне полковника-готвач в някоя килия. И да му каже, че може да си управлява скапаното военно положение от мазето на полицейското управление, а Сам Вердро може да му служи като адютант. Току-виж Сам Мърляча успял да изкара достатъчно дълго, за да му козирува, без да изпадне в делириум тременс и да си бръкне в окото с пръст.

Но не и сега. В момента се налагаше да отложи желанията си за по-късно. Някои фрази от писмото на Големия бос пулсираха в съзнанието му:

Както вие помагате на него, така и ние ще помагаме на вас.

Добро сътрудничество между него и градските власти.

Това решение подлежи на преразглеждане.

Очакваме от вас вяра и съдействие.

Последното беше най-многозначително. Големия Джим бе сигурен, че кучият син, който нямаше нищо против абортите, не знае нищичко за истинската вяра и само дрънка общи приказки. Що се отнася до съдействието обаче, там подтекстът бе пределно ясен и недвусмислен — предлагаме ви кадифена ръкавица, но не забравяйте, че под нея се крие железен юмрук.

Президентът им предлагаше съчувствие и подкрепа (Рени видя как наркоманизираната Гринъл се разцивря, докато чете писмото), ала за да зърнеш истината, трябваше да четеш между редовете. Това беше писмо-ултиматум, пълно със заплахи. Ако не ни съдействате, ще изгубите вашия интернет. Ако не ни съдействате, ще направим списък с добрите и лошите, а вие не искате да се озовете при лошите, когато проникнем вътре, нали? Защото ние няма да ви забравим…

Съдействай, друже. Или…

„Никога няма да предам града си на готвач на аламинути, който дръзна да вдигне ръка срещу сина ми и после оспори моята власт — помисли си Рени. — Никога няма да го допусна, маймуно! Никога.“

После обаче си каза и друго: „Само се дръж спокойно. И хладнокръвно.“

Нека полковникът-готвач да ни обясни великия план на военните. Ако проработи, чудесно. А ако не проработи… най-новият полковник в американската армия щеше да открие неподозирани значения на фразата „навлязъл дълбоко във вражеска територия“.

Големия Джим се усмихна и каза:

— Да влезем вътре, става ли? Явно имаме доста работи за обсъждане.

7.

Рени младши седеше в мрака в компанията на приятелките си.

Дори той го намираше за странно, обаче важното бе, че му действаше успокояващо.

След голямото мазало на Динсморовия парцел, когато се върна в управлението заедно с другите извънредни сътрудници, Стейси Могин (все още с униформата си; изглеждаше смазана от умора) им каза, че могат да поемат допълнително дежурство от още четири часа, стига да искат. Очертавала се доста извънредна работа, каза им, и скоро, когато настъпело времето за плащане, щяло да има и сериозни бонуси… най-вероятно осигурени от благодарното американско правителство.

Картър, Мел, Джорджия Ру и Франк Делесепс веднага се съгласиха да поемат извънредните часове. И не само заради парите; работата започваше да им харесва. Това се отнасяше и за Младши, само дето усещаше надигането на страховит пристъп на главоболие. Просто отвратително, след като се бе чувствал прекрасно през целия ден…

Затова каза на Стейси да не го брои, стига това да не е проблем. Тя отвърна, че не е никакъв проблем, обаче му напомни за утрешното дежурство от седем. „Ще има много работа за вършене, така че трябва да си на линия“ — добави.

Докато слизаха по стъпалата, Франки пооправи колана си и подхвърли:

— Мисля да се отбия през къщата на Анджи. Сигурно са отишли някъде с Дуди, обаче не мога да спра да мисля как се е подхлъзнала в банята и сега лежи парализирана или нещо подобно.

Рени младши почувства как главата му започва да пулсира. Миг по-късно пред лявото му око затанцува малко бяло петънце. Сякаш се движеше в унисон с пулса му, който се бе ускорил.

— Ако искаш, аз ще намина — предложи на Франки. — И бездруго ми е на път.

— Наистина ли нямаш нищо против?

Младши поклати глава и бялото петънце затанцува още по-бясно. После се успокои.

Франки понижи глас:

— Вчера Сами Буши нещо ми се отваряше на поляната на Динсмор…

— Тая тъпа путка — измърмори събеседникът му.

— Много ясно. Взе да писка: „Кво ще ми направиш, ще ме арестуваш ли?“ — Франки извиси глас до писклив фалцет, който застърга по нервите на Рени младши. Бялото петънце стана червено и за един кратък миг бе завладян от внезапния импулс да стисне с две ръце шията на приятеля си и да го удуши, за да не чува никога повече този отвратителен звук.

— Мисля си… — продължи Франки — … дали да не я посетя, след като свърша тук. И да й дам един хубав урок. Нали се сещаш, да се научи да уважава местната полиция…

— Тя е пълен парцал. И лесбийче си пада.

— Още по-добре. — Франки изведнъж млъкна и се загледа в необичайния залез. — Тоя Купол си има и хубава страна. Можем да правим каквото ни скимне. Е, поне за известно време. Помисли над тая идея, копеле. — И той се хвана за чатала.

— Определено — отвърна Младши, — но нещо не съм в настроение за ебане.

Само дето всъщност беше. Или поне донякъде. Нямаше точно да ги изчука, обаче…

— Обаче все още сте си мои приятелки — изрече Рени Младши в тъмния килер. Беше изключил фенерчето си, понеже мракът му харесваше повече. — Нали?

Те си замълчаха. Ако му бяха отговорили, каза си, трябваше веднага да изтича при баща си и пастор Когинс, за да им докладва за чудото.

Седеше на пода, облегнал гръб на стената, където се намираха рафтовете с консервирани храни. Беше разположил Анджи от дясната, а Дуди — от лявата си страна. Беше си спретнал тройчица, както се изразяваха в еротичните интернет форуми. Приятелките му не изглеждаха много добре на светлината от фенерчето — косите им едва успяваха да скрият подпухналите им лица и изцъклените им очи. След като го изгаси обаче… Спокойно можеха да минат за живи мацки!

Е, излъчваната от тях миризма малко разваляше хубавото впечатление, но какво да се прави. От друга страна, зловонието на престояли екскременти и пропълзяващо разложение не се усещаше чак толкова силно, понеже помещението бе пропито и с други, далеч по-приятни аромати — на кафе, шоколад, меласа, сушени плодове и кафява захар.

Обонянието му долавяше и някакъв парфюм. На Дуди? Или на Анджи? Не знаеше. Онова, което знаеше, беше, че главоболието му е намаляло, а неприятното бяло петънце бе изчезнало. Той плъзна ръка надясно и стисна лявата гърда на Анджи.

— Нямаш нищо против да го правя, нали, Андж? Знам, че беше гадже на Франки, ама нещо май скъсахте, пък и това си е само обарване. Освен това, колкото и да не ми се иска да ти го кажа, тая нощ Франки си е наумил да ти кръшне.

След тези думи Младши хвана дясната китка на Дуди. Ръката й беше дяволски студена, ала въпреки това той я положи върху чатала си.

— О, скъпата ми Дуди — прошепна. — Много дръзко от твоя страна. Не, не спирай, мила, продължавай! Приятно ти е да си лошо момиче, нали?

Трябваше да ги погребе, нямаше как иначе. И то скоро. Куполът току-виж се спукал като сапунен мехур или пък учените открили начин да го премахнат. И когато това се случеше, градът щеше да загъмжи от следователи. А ако Куполът се задържеше по-дълго, вероятно щяха да сформират някаква продоволствена комисия, която да претърсва всички къщи за провизии.

Скоро. Но не и веднага. Това беше толкова успокояващо…

И възбуждащо. Естествено, другите нямаше да го разберат, но не се и налагаше да разбират. Защото…

— Това е нашата малка тайна — прошепна в тъмното. — Нали, момичета?

Те отново не отговориха (макар че по-късно щяха да го сторят).

Изпълнен с блаженство, Рени младши седеше сред труповете на убитите от него момичета и по някое време неусетно потъна в сън.

8.

Когато Барби и Бренда Пъркинс напуснаха градския съвет в единайсет вечерта, събранието още не бе приключило. Потънали в мислите си, двамата закрачиха по главната в посока към „Морин“. На пресечката с „Мейпъл“ видяха затиснати с камък копия от извънредния брой на „Демократ“. Барби измъкна внимателно един вестник от купчината, а Бренда извади от чантичката си наподобяващо химикалка халогенно фенерче и освети заглавието.

— Би трябвало човек да повярва по-лесно, като го види напечатано, но поне при мен не се получава — отбеляза тя.

— Нито пък при мен — отвърна той.

— Двамата с Джулия сте го направили, за да не може Джеймс да скрие истината, нали? — попита Бренда.

Младият мъж поклати глава.

— Не би се опитал, понеже не е в състояние нищо да стори. Когато ракетата се взриви, грохотът ще бъде страшен. Джулия просто искаше да се увери, че Рени няма да се опита да извърти ситуацията в своя полза. — Потупа с пръст по единствения лист от вестника. — Ако трябва да съм пределно откровен, за мен това е вид застраховка. Съветникът Рени трябва да се замисли: „Щом знае преди мен за това, с каква ли друга недостъпна за мен информация разполага?“

— Джеймс Рени може да бъде изключително опасен противник, приятелю — въздъхна Бренда, сгъна листа и го пъхна под мишница. Двамата продължиха по улицата. — Съпругът ми проучваше делата му.

— В каква връзка?

— Не знам каква част от истината да ти разкрия — отвърна тя. — Май възможностите са две — или всичко, или нищо. Със сигурност знам, че Хауи не е разполагал с безспорни доказателства. Макар че е бил доста близо…

— Тук не става въпрос за доказателства — заяви Барби. — А да се подсигуря да не вляза в затвора, ако утрешният ден не се развие добре.

— Ако единственото, което те вълнува, е да избегнеш пандиза, разочароваш ме.

Не беше така и той бе сигурен, че вдовицата Пъркинс го знае. На събранието бе слушал внимателно през цялото време и въпреки че Рени полагаше всички усилия да се държи възможно най-любезно и предразполагащо, младият мъж бе останал поразен. Под маската на емоционалните възклицания се криеше свиреп хищник. Той щеше да се вкопчи във властта си и нямаше да я пусне, докато не я изтръгнат със сила от него; щеше да заграбва всичко, което си харесаше, докато не бъде спрян. И това го правеше опасен за всички — не само за Дейл Барбара.

— Госпожо Пъркинс…

— Бренда, не запомни ли?

— Бренда, добре. Ще ти го кажа по този начин, Бренда — ако Куполът остане на мястото си, градът ще се нуждае от помощ, която един търговец на стари коли, страдащ от мания за величие, едва ли ще може да му осигури. И ако през това време аз съм в пандиза, няма да я получи и от мен.

— Съпругът ми подозираше, че Големия Джим помага най-вече на себе си.

— Как? По какъв начин? И в каква степен?

— Да видим какво ще стане с ракетата — отвърна тя. — В случай че не се получи, ще ти разкажа всичко. А ако операцията е успешна, щом прахта се слегне, веднага ще отида при областния прокурор… и тогава, както казваше Рики Рикардо от „Аз обичам Люси“, Джеймс Рени ще трябва да обясни туй-онуй.

— Ти не си единствената, която чака да види какъв ще е ефектът от ракетата. Тази вечер Рени прояви невероятно спокойствие и хладнокръвие. Но ако ракетата рикошира, вместо да пробие Купола, мисля, че ще видим другото му лице.

Тя загаси фенерчето си и погледна нагоре.

— Погледни звездите — възкликна. — Колко са ярки! Ето я Малката мечка… Касиопея… Голямата мечка. Всичко е както преди. Мисля, че това е успокояващо. А ти?

— Да.

Известно време и двамата останаха безмълвни, като се взираха в необятната шир на Млечния път.

— Звездите винаги ме карат да се чувствам толкова малка и толкова… незначителна. — Тя се засмя и добави (малко плахо): — Ще възразиш ли, ако те хвана под ръка, Барби?

— Ни най-малко.

Тя го хвана за лакътя, той положи ръка върху нейната и я изпроводи до тях.

9.

Големия Джим закри събранието в единайсет и двайсет. Питър Рандолф пожела на всички лека нощ и си тръгна. Възнамеряваше да започне евакуацията на западната част на града точно в седем сутринта и се надяваше до обяд целият район около Битч Роуд да е разчистен. Андрея го последва; стана и запристъпва плахо със сключени зад гърба ръце. Това не направи впечатление на никого, понеже отдавна бяха свикнали с навиците й.

Въпреки че срещата с Лестър Когинс не му излизаше от ума (както и сънят; какво ли не би дал, за да може най-сетне да се наспи), Големия Джим я попита дали не би могла да остане още минута-две.

Тя го изгледа учудено. Зад него Анди Сандърс събираше педантично папките и ги подреждаше в сивата стоманена картотека.

— И затвори вратата, ако обичаш — помоли я любезно Рени.

Андрея изпълни покорно молбата му и на лицето й се спусна сянка на тревога. Анди продължаваше да се занимава с канцеларската си работа, както правеше след всяко съвещание, ала раменете му бяха приведени, сякаш се мъчеше да запази равновесие под напора на силен вятър. Определено знаеше какво ще я попита Джим. И съдейки по стойката му, не я очакваше нищо добро.

— Какво има, Джим? — попита тя.

— Нищо сериозно — отвърна той, което означаваше точно обратното. — Стори ми се, Андрея, че преди събранието се държеше доста приятелски с този тип Барбара… Както и с Бренда, между впрочем.

— С Бренда? Джим, това е просто… — щеше да каже „нелепо“, но думичката й се стори твърде силна. — Просто абсурдно. Познавам Бренда от трийсет го…

— А господин Барбара — от три месеца. Ако яденето на приготвените от него палачинки и бекон може да се брои за познанство.

— Мисля, че сега е полковник Барбара.

Големия Джим се усмихна.

— Малко ми е трудно да го взема насериозно, като го гледам с тия дънки и тениска.

— Нали видя писмото от президента?

— Видях нещо, което Джулия Шамуей спокойно би могла да съчини на скапания си компютър. Не съм ли прав, Анди?

— Прав си — отвърна Сандърс, без дори да се обърне. Все още подреждаше папките. Макар че, съдейки по всичко, в момента по-скоро ги преподреждаше.

— Ти смяташ ли, че наистина е от президента? — присви очи Големия Джим. На широкото му, четвъртито лице изплува усмивката му, която тя не можеше да понася. Изведнъж Андрея забеляза едва наболата му брада — може би за първи път — и осъзна защо Джим всеки път се появяваше пред хората избръснат до синьо. За да скрие зловещата си прилика с Ричард Никсън.

— Ами… — Тревогата й се превърна в страх. Прииска й се да му каже, че просто се е държала възпитано, обаче имаше и още нещо и Джим го беше подушил. Бе подушил доста неща. — Ами, той все пак е върховният главнокомандващ на страната…

Рени пренебрежително махна с ръка.

— Знаеш ли какво значи да си главнокомандващ, Андрея? Ей-сега ще ти кажа. Това значи да цениш предаността и подчинението на хората си, защото благодарение на тях разполагаш с необходимите средства, за да помогнеш на онези в нужда. Звучи като честна сделка, нали?

— Да — кимна тя. — В случая средствата са тази крилата ракета!

— Би било чудесно, ако този план проработи.

— Защо да не проработи? Той каза, че има петстотинкилограмова бойна глава!

— Като се има предвид колко малко знаем за Купола, как можеш да си сигурна в това? Как можем да сме сигурни, че няма да отнесе Купола и да остави подире си огромен кратер на мястото на Честърс Мил?

Тя го изгледа потресено. Сключените на гърба й ръце трескаво масажираха източника на болката й.

— Е, всичко е в Божиите ръце — заяви Рени. — И ти си права, Андрея — планът може и да проработи. Но ако не стане така, ние оставаме съвсем сами, лишени от всякаква подкрепа. А един върховен главнокомандващ, който не може да помогне на гражданите си, не струва и пукнато нощно гърне. И ако планът им не проработи, и Честърс Мил не бъде изравнен със земята, ще трябва някой наистина да се погрижи за нашия град. Въпросът е кой — някой скитник, когото президентът е докоснал с вълшебната си пръчица, или законно избраните официални власти? Разбираш ли какво имам предвид?

— Полковник Барбара ми се струва напълно способен да се справи — прошепна тя.

— Престани да го наричаш така! — кресна Големия Джим. Стреснат, Анди изтърва една папка, а Андрея инстинктивно отстъпи крачка назад, изскимтявайки тихичко.

После обаче се стегна, моментално възвръщайки онази характерна за янките коравина, която преди време й бе вдъхнала куража да се кандидатира за градски съветник.

— Не ми повишавай тон, Джим Рени! Познавам те още от първи клас, когато изрязваше картинки от списанията и си ги лепеше в албумчето, така че недей да ми крещиш.

— Олеле, тя се чувства засегната! — Свирепата му усмивка вече се бе разплула от ухо до ухо, превръщайки лицето му в маска на ехидната веселост. — Колко съм лош, лош, направо ужасен! Обаче е късно и вече съм скапан от умора, така че ме чуй добре, защото няма да повтарям. — Той погледна часовника си. — Сега е дванайсет без двайсет и пет и смятам до полунощ да съм се прибрал!

— Не разбирам какво искаш от мен.

Той завъртя театрално очи, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— С две думи, искам да знам, че ще бъдеш на моя страна — на страната на мен и Анди, — ако тази идиотска идея с ракетата се провали. А не на страната на онзи бродяга, чиито умения се изчерпват с пържене на бухти и миене на чинии.

Тя изправи рамене и отлепи ръце от гърба си. Погледът й срещна този на Рени, ала устните й трепереха.

— А ако смятам, че полковник Барбара — господин Барбара, ако така предпочиташ, — е по-способен да се справи с кризисната ситуация?

— Е, тогава ще цитирам щуреца от анимационното филмче за Пинокио — разпери ръце той. — Следвай съвестта си! — После внезапно понижи глас и шепотът му бе по-заплашителен от крясъка му преди малко: — Но не забравяй, че още гълташ онези хапчета. Оксиконтин, ако не се лъжа.

Жената почувства как по кожата й пропълзява хлад.

— Какво за тях?

— Анди разполага с достатъчно количество от препарата специално за теб, но ако решиш да заложиш на погрешния кон в надпреварата, запасите му току-виж свършили. Нали, Анди?

Сандърс бе започнал да почиства кафемашината. Изглеждаше посърнал и не смееше да погледне Андрея в очите, ала в отговора му не се долавяше и грам колебание.

— Да — заяви. — В такъв случай оксиконтинът ще отиде директно в канализацията. Опасно е да държа подобни медикаменти в изолиран от света град като нашия.

— Не можеш да го направиш! — извика тя. — Имам лекарско предписание!

— Единственото предписание, с което трябва да се съобразяваш, е да не изоставяш хората, които най-добре познават този град, Андрея — изрече Големия Джим с меден глас. — Следвай това предписание и няма да имаш никакви проблеми.

— Джим, имам нужда от тези хапчета. — Тя долови хленча в гласа си (по същия начин говореше и майка й през последните си години, които изкара прикована на легло) и се намрази заради безсилието си. — Просто не мога без тях!

— Знам — кимна той. — Бог те е натоварил с голямо бреме, не на всеки е съдено да изпитва такава болка. — „Да не споменаваме, че от сума ти време си наркоманка“ — помисли си той.

— Просто направи това, което е редно — каза Анди. Обрамчените му от тъмни кръгове очи изглеждаха тъжни и искрени. — Джим знае кое е най-доброто за града ни; винаги го е знаел. Нямаме нужда някой външен човек да ни се бърка в работата.

— Ако се съглася, ще получавам ли лекарствата?

Лицето на Анди се озари от усмивка.

— Естествено! Даже си мисля, че мога да ти увелича дозата. Да кажем със сто милиграма дневно? Как смяташ, няма ли да ти се отрази добре? Изглеждаш ужасно измъчена.

— Да, мисля, че ще ми дойде добре — каза глухо тя и наведе глава. Не беше близвала никакъв алкохол — в това число и чаша вино — от абитуриентския си бал, когато й бе прилошало, никога не бе пушила трева и беше виждала кокаин само по телевизията. Беше добър човек. И то наистина добър човек. И как се бе забъркала в това? Заради едно подхлъзване, докато отиваше да вземе пощата? Ако бе така, значи животът наистина беше несправедлив. И то ужасно несправедлив. — Но само с четирийсет милиграма. Мисля, че това ще бъде предостатъчно.

— Сигурна ли си? — попита Големия Джим.

Изобщо не бе сигурна, мамка му. Това беше най-гнусното от цялата работа.

— Добре, нека бъдат осемдесет — въздъхна и избърса сълзите си. След което добави шепнешком: — Това си е живо изнудване.

Рени обаче я чу. Протегна ръка към нея и Андрея инстинктивно потръпна, ала Големия Джим само пое нежно и внимателно дланта й в своята.

— Не — каза. — Това би било грях от наша страна. Не те изнудваме, а ти помагаме. И единственото, което искаме в замяна, е ти също да ни помогнеш.

10.

Някой блъскаше по вратата.

Блъскаше толкова силно, че Сами се събуди, въпреки че бе изпушила половин джойнт и бе изпила три от бирите на Фил. Винаги гледаше да има поне два стека в хладилника и продължаваше да си мисли за тях като за „бирите на Фил“, макар че от април насам нямаше ни вест, ни кост от съпруга си. От време на време до ушите й стигаха слухове, че се намирал все още в града, ала тя изобщо не ги взимаше насериозно. Ако наистина бе някъде наоколо, все щеше да го мерне поне веднъж през последните шест месеца, нали така? Все пак живееха в малко градче, където и да искаш, не можеш да се скриеш, както се пее в песента.

Онзи отново заблъска.

Сами се надигна рязко в леглото и се заслуша напрегнато в мрака. Литъл Уолтър можеше да ревне във всеки момент. Това обаче не се случи и тя си помисли: „Божичко, ами ако проклетото креватче се е счупило и го е затрупало? И сега той не може дори да…“

Тя отметна завивките и се изстреля към вратата. Блъсна се в стената вляво от нея, изохка и за малко да се строполи на пода. Проклетият мрак! Проклетата електрическа компания! Проклетият Фил, който бе изчезнал вдън земя, оставяйки я сам-самичка, без да има на кого да разчита, и то точно в момент, когато гадняри като Франк Делесепс я заплашваха и…

Бам!

Пръстите й се стрелнаха по повърхността на скрина и напипаха фенерчето. Сами го включи и тъкмо се обръщаше наляво, към спалнята на Литъл Уолтър, когато отново се заблъска по вратата. Не идваше отляво, а отпред, откъм разхвърляната дневна. Някой стоеше пред външната врата на караваната. До слуха й достигна приглушен смях. Които и да бяха среднощните й посетители, определено се бяха почерпили.

Сами закрачи към вратата. Тениската, която използваше вместо пижама, се бе надиплила около закръглените й бедра (откакто Фил бе духнал от живота й, беше качила малко килца — около двайсет и пет, не повече — ала бе твърдо решена да мине на диета и да се върне към формата си в гимназията, след като тази идиотщина с Купола приключеше). Тя отвори рязко вратата и присви очи.

Към лицето й бяха насочени няколко фенерчета. В следващия миг Сами си даде сметка, че всъщност са четири на брой, и то доста мощни, съдейки по ослепителните светлинни снопове, които излъчваха. Хората, които ги държаха, отново се разсмяха. Смехът на единия от посетителите й наподобяваше онова гърлено „нях-нях-нях“, което пълничкият Кърли от телевизионното шоу „Тримата смешници“ бе превърнал в своя запазена марка. Изведнъж й просветна, че този смях й е до болка познат от последните години в гимназията; просто нямаше как да сбърка грухтенето на онзи гадняр Мел Сиърлс.

— Вижте я само! — извика Мел. — Колко е загоряла, а пък си няма тъпкач!

Спътниците му отново се разсмяха. Сами заслони очите си с длан, ала без никакъв резултат; посетителите й си оставаха смътни силуети в мрака. Смехът на един от тях обаче се различаваше от останалите; навярно в компанията имаше и жена и Сами си каза, че това е добър знак.

— Изключете тези фенерчета, преди да съм ослепяла! — кресна им тя. — И по-тихо, защото ще събудите бебето!

Думите й предизвикаха нов изблик на смях, при това още по-оглушителен отпреди, но пък за сметка на това три от лъчите угаснаха. Тогава Сами насочи собственото си фенерче към натрапниците и не остана никак доволна от видяното: Франки Делесепс и Мел Сиърлс стояха от двете страни на Картър Тибодо и Джорджия Ру. Джорджия, която я бе сритала в гърдата и я бе нарекла „лесба“. Да, в компанията наистина имаше жена, ала присъствието на Ру не предвещаваше нищо добро.

Всички носеха значките си. И бяха доста почерпени.

— Какво искате? Много е късно.

— Искаме малко трева — каза Джорджия. — Знаем, че продаваш, така че дай да си купим малко.

— Искам да пафкам като розов параход, зареян във небесния компот — заяви Мел и се засмя: — Нях-нях-нях!

— Не ми е останала никаква трева — разпери ръце Сами.

— Глупости, бърлогата ти вони на трева от километри — изсумтя Картър. — Хайде, продай ни малко, не бъди такава кучка.

— Точно така — кимна Джорджия. Очите й блестяха като сребърни на светлината от фенерчето на Сами. — Не се притеснявай от това, че сме ченгета.

При тези думи и четиримата се разсмяха толкова гръмко, че навярно бебето всеки момент щеше да ревне.

— Не! — отсече Сами и се опита да затвори вратата. Тибодо обаче я натисна с длан от другата страна и не й позволи да го стори. Сами залитна назад, подхлъзна се на една от играчките на Литъл Уолтър и тупна по задник за втори път през този ден. Тениската й се запретна над бедрата.

— Охо-о-о, розови бикини, да не очакваш някоя от приятелките си? — подхвърли Джорджия и всички отново избухнаха в смях. Фенерчетата, които бяха помръкнали, отново бяха включени и лъчите им я осветиха като сценични прожектори.

Сами смъкна надолу фланелката си толкова рязко, че за малко да я разкъса на врата. Изправи се неуверено, а през това време светлинните снопове танцуваха нагоре-надолу по тялото й.

— Бъди добра домакиня и ни покани вътре — каза Франки и застана на вратата. — Благодаря ти много.

Той прекрачи прага и насочи фенерчето си към дневната.

— Каква кочина! — възкликна, докато оглеждаше помещението.

— Ти какво очакваш от една свиня? — подметна Джорджия и всички отново се разсмяха. — Ако бях на мястото на Фил, щях да се връщам от време на време, за да ти посритвам хубавичко задника! — Тя вдигна ръка във въздуха и Картър Тибодо докосна с юмрука си нейния.

— Той да не би още да се крие в сградата на радиото? — попита Мел. — Сигурно съвсем е параноясал там, докато чака идването на Исус…

— Не знам какво ис… — Вече не се чувстваше ядосана, а само изплашена. Подобни несвързани безсмислици се дрънкаха най-често след пушене на трева, смесена с „ангелски прах“[1]. — Фил го няма!

Четиримата й посетители се спогледаха и пак се засмяха. Идиотското „нях-нях-нях“ на Сиърлс се открояваше над смеха на останалите.

— Нямало го, бе! — изграчи Франки. — Духнал човекът!

— Духнал си под опашката и дим да го няма! — засмя се Картър и двамата „чукнаха“ юмруци.

Междувременно Джорджия бе награбила няколко книги с меки корици от най-горната лавица и в момента ги преглеждаше.

— Нора Робъртс? Сандра Браун? Стефани Майър? И ти ги четеш тия боклуци? Не знаеш ли, че шибаният Хари Потър е номер едно?

Тя вдигна книгите високо във въздуха, след което разпери театрално ръце и ги остави да тупнат на пода.

Бебето още не се беше събудило. Това си бе цяло чудо.

— Ако ви продам малко трева, ще си тръгнете ли? — попита Сами.

— Много ясно — отвърна Франки.

— Само по-живичко — добави Картър. — Утре трябва да ставаме рано. Ние отговаряме за еее-вааа-кууу-ааацията. Затова най-добре си размърдай тлъстия гъз.

— Почакайте тук.

Тя влезе в кухненското боксче и отвори хладилника. Вече беше топъл и скоро всичко щеше да се размрази и развали; само от мисълта за това й идеше да се разреве. Протегна се и извади големия найлонов пакет с марихуана, който държеше вътре. Освен него имаше още три такива.

Понечи да се обърне и в същия миг усети как някой я сграбчва, а друг изтръгва пакета от ръцете й.

— Само искам да проверя пак розовите ти гащички — прошепна Мел в ухото й. — Да видя дали върху тях пише: „НЕДЕЛЯ“… — Той запретна тениската й до кръста. — Не, май не пише.

— Стига! Престанете!

— Нях-нях-нях! — отново се изсмя Мел.

Очите й бяха пронизани от заслепяващ лъч, ала въпреки това тя успя да разпознае тясното лице на Франки Делесепс.

— Днес ми се разкрещя — каза той. — И ме удари по ръчичката. И то само защото направих това. — Той се протегна и отново я сграбчи за гърдата.

Сами се изви назад и се опита да се изплъзне. Яркият лъч, който я заслепяваше, тутакси се насочи светкавично към тавана. В следващия миг проряза мрака като светлинен меч и в главата й избухна нетърпима болка. Беше я ударил с фенерчето.

— Ох! — простена тя. — Ох, заболя ме! СТИГА вече, моля ви!

— Глупости, не може да те е заболяло. Имаш късмет, че не те арестуваме за притежание на наркотици. Стой мирно, ако не искаш да получиш още един по тиквата.

— Абе, тая дрога нещо вони… — съобщи равнодушно Мел. Стоеше зад нея и продължаваше да държи краищата на тениската й запретнати над кръста й.

— Също като нея — изсумтя Джорджия.

— Значи ще трябва да я конфискуваме, кучко — изломоти Картър. — Съжалявам.

Франки отново сграбчи гърдата й.

— Не мърдай — каза и стисна зърното й. — Да не си посмяла да мръднеш. — Гласът му ставаше все по-дрезгав, а дишането му се учестяваше. Сами разбра накъде отиват нещата и затвори очи. „Само дано да не събудят бебето“ — помисли си. И да не вземат да й направят нещо друго. Нещо по-лошо.

— Хайде! — подвикна Джорджия. — Покажете й какво й липсва, откакто Фил я заряза!

Франки посочи към дневната с фенерчето.

— Лягай на дивана. И гледай хубавичко да ги разтвориш.

— Не искаш ли първо да й прочетеш правата? — попита Мел и се изсмя: — Нях-нях-нях!

Сами си каза, че ако още веднъж чуе този смях, главата й буквално ще се сцепи на две. Обаче се подчини и тръгна към дивана с клюмнала глава и приведени рамене.

Докато минаваше покрай Картър, той я сграбчи и я завъртя рязко към себе си. После насочи лъча на фенерчето си към лицето си и се озъби в страшна гримаса.

— Ще разкажеш ли на някого за това, Сами?

— Н-н-не.

Зловещата маска кимна.

— Правилно. И бездруго никой няма да ти повярва. Никой, освен нас, естествено… Ще се наложи отново да те навестим и тогава вече наистина ще те скъсаме.

Франки я блъсна на дивана.

— Дайте й да се разбере — извика възбудено Джорджия и насочи фенерчето си към Сами. — Дайте й добър урок на тая лесба!

И тримата млади мъже й се изредиха. Франки беше пръв и изръмжа: „Ще се научиш да си държиш устата затворена, освен когато ми го смучеш“, докато проникваше в нея.

Следващият беше Картър. Докато я обладаваше, Литъл Уолтър се събуди и заплака.

— Млъквай, лайненце, да не дойда да ти прочета правата! — кресна Мел Сиърлс и се закиска: — Нях-нях-нях.

[1] „Ангелски прах“ или фенциклидин — наркотично вещество с венозно приложение, синтезирано в САЩ през втората половина на XX век. — Б.пр. ↑

11.

Бе почти полунощ.

Линда Евърет лежеше на нейната половина от леглото и спеше дълбоко; бе преживяла адски изморителен ден, утре трябваше да става рано (заради „еее-вааа-кууу-ааацията“) и дори тревогите й за Джанел не можаха да я задържат будна. Обаче въпреки изтощението не хъркаше, а по-скоро издаваше някакъв тих, наподобяващ мъркане звук.

Ръсти също бе имал не по-малко тежък ден, обаче не можеше да заспи, и то не защото се тревожеше за Джан. Беше убеден, че дъщеричката му ще се оправи и поне за известно време няма да има проблеми. Знаеше как да я предпази от следващи пристъпи, стига нещата да не се задълбочат, естествено. Дори болничните запаси от заронтин да свършеха, щеше да си набави нужните медикаменти от дрогерията на Сандърс.

Мислите, които не му даваха покой, кръжаха около доктор Хаскел. И Рори Динсмор, разбира се. В паметта му непрекъснато изплуваше разръфаната и окървавена очна ябълка на хлапето. И отекваха думите, с които Рон Хаскел се бе обърнал към Джини: „Не съм умрял. Исках да кажа заспал.“

Сякаш бе искал да каже именно умрял.

Ръсти се завъртя на една страна, опитвайки се да прогони тези спомени, и когато най-сетне успя, на мястото им изникна бълнуването на Рори, че вече е Хелоуин. То автоматично бе последвано от писъка на дъщеря му: „Всичко е заради Страшната тиква! Трябва да спрете Страшната тиква!“

Дъщеря му бе получила пристъп, а момчето на Динсмор — куршум в окото и костица в мозъка. Какво ли означаваше това?

Нищо. Какво казваше шотландецът Дезмънд от сериала „Изгубени“? „Не взимай съвпадението за съдба?“

И навярно беше прав. Да, най-вероятно бе точно така. Сега обаче „Изгубени“ му се струваше застинал толкова далеч назад във времето, че шотландецът като нищо можеше да е казал: „Не вземай съдбата за съвпадение.“

Ръсти се завъртя на другата страна и в съзнанието му изпъкнаха черните букви от заглавието на извънредния брой на „Демократ“: „В ПРЕГРАДАТА ЩЕ БЪДАТ ВЗРИВЕНИ ЕКСПЛОЗИВИ!“.

Положението бе отчайващо. Поне за момента сънят явно бе недостижим и най-лошото нещо, което можеше да стори в подобна ситуация, бе да продължава да се опитва със зъби и нокти да се докопа до него.

На долния етаж имаше от прочутия портокалов сладкиш с боровинки на Линда; видя го на кухненския плот, когато се прибра. Хрумна му, че няма да е зле да седне на кухненската маса, да си отреже парче от него и да разгледа последния брой на „Американски семеен лекар“. И ако някоя статия за магарешката кашлица не го накара да заспи, значи нищо не е в състояние да му помогне.

Той се изправи — едър мъж, който вместо пижама носеше синя лекарска униформа, — и излезе на пръсти от спалнята, за да не събуди Линда.

На средата на стълбището ненадейно се спря и се заслуша в мрака.

Одри едва доловимо скимтеше. Звукът идваше от стаята на момичетата. Ръсти се приближи до вратата и я открехна внимателно. Златният ретривър, който изглеждаше като сянка между леглата на децата, вдигна глава към него и отново изскимтя.

Джуди лежеше на една страна, пъхнала ръчичка под бузата си, и дишаше бавно и спокойно. При Джанин положението бе съвсем различно. Момиченцето се въртеше трескаво в кревата, като отмяташе завивките и говореше насън. Ръсти прекрачи кучето и приседна на ръба на леглото, точно под плаката на най-новите любимци на Джанин — поредната момчешка попгрупа.

Детето сънуваше. И, съдейки по измъченото му изражение, сънят изобщо не бе хубав. Приглушеното й бълнуване звучеше като отчаяно възражение срещу нещо… Ръсти се опита да различи отделните думи, ала дъщеря му замлъкна, преди да е успял да разбере каквото и да било.

Одри отново изскимтя.

Нощничката на Джан бе измачкана. Ръсти я приглади, оправи завивките и отметна влажната косица на момиченцето от челото му. Очите й се въртяха трескаво под клепачите, обаче той не забелязваше нито признаци на гърчове, нито потрепване на пръстите, нито характерното примлясване на устните. По-скоро повърхностен, REM-сън, отколкото пристъп, което повдигаше любопитния въпрос могат ли кучетата да надушват кошмарите.

Ръсти се наведе и целуна Джан по бузата. Когато го направи, очите й се отвориха, обаче той не бе съвсем сигурен дали го виждат. Това можеше да е симптом на начална епилепсия — така наречените petit mal или „малки припадъци“, но, честно казано, не му се вярваше. Виж, скимтенето на ретривъра беше нещо, което не можеше да отрече.

— Заспивай, миличка — прошепна й Ръсти.

— Той има златна бейзболна топка, тате.

— Знам, миличка, заспивай сега.

— Това е лоша топка, тате.

— Не е така. Бейзболните топки са добри, особено златните.

— Ох… — въздъхна момиченцето.

— Заспивай.

— Добре, тате.

Тя се завъртя на другата страна и затвори очи. Намести се набързо под завивките и се успокои. Одри, която лежеше на пода с вирната глава, ги наблюдаваше внимателно, след което зарови муцуна под лапите си и също заспа.

Ръсти поседя известно време на ръба на леглото, заслушан в дишането на дъщеря си, като не спираше да си повтаря, че всъщност няма от какво да се притеснява, че хората често говорят насън и в това нямаше нищо стряскащо. Каза си, че всичко е наред — само един поглед към спящото куче бе достатъчен, за да го потвърди, ала в потискащия среднощен мрак не бе никак лесно да си оптимист. Когато оставаха дълги часове до изгрева, лошите мисли лесно се сдобиваха с плът и тръгваха да бродят в тъмнината. Мъртвилото на нощта ги превръщаше в ходещи мъртъвци.

Накрая реши, че не иска от знаменития портокалов сладкиш с боровинки на Линда. Единственото, за което копнееше в момента, бе да се гушне до приятно затопленото тяло на жена си. Преди да напусне стаята, той погали коприненогладката глава на Одри.

— Стой нащрек, момичето ми — прошепна в мрака. Ретривърът отвори големите си очи и погледите им се срещнаха.

„Златен ретривър — премина през ума му. И веднага след това: — Златна бейзболна топка. Лоша топка.“

Тази нощ, въпреки наскоро откритото от момичетата желание за лично пространство (явно порастваха), Ръсти остави вратата на стаята им отворена.

12.

Когато Големия Джим се прибра, завари Лестър Когинс да седи на стъпалата пред верандата му. И не само седеше, ами и четеше Библията, като си светеше с фенерче. Поведението му обаче не изпълни Рени с набожно смирение, а точно обратното — само задълбочи лошото му настроение, в което се намираше.

— Господ да те благослови, Джим — каза Когинс и се изправи. Рени му подаде ръка и пасторът я разтърси трескаво с потната си длан.

— Бог да благослови и теб — отвърна енергично Големия Джим.

Най-накрая Когинс пусна ръката му и заговори:

— Тук съм, защото получих откровение, Джим. Снощи се чувствах дълбоко угрижен, ето защо се обърнах със смирена молитва към Господ да ми го даде… и днес следобед го получих. Всемогъщият Бог ми проговори — едновременно чрез Светото писание и чрез невръстното момче.

— Хлапето на Динсмор?

Когинс целуна звучно събраните си като за молитва длани и ги вдигна към небето.

— Същото. Рори Динсмор. Нека Господ се грижи добре за него във вечността!

— Сигурен съм, че точно в тази минута обядва на една трапеза с Исус — заяви машинално Рени, докато разглеждаше изпитателно преподобния на светлината от собственото му фенерче. Видяното никак не му хареса. Въпреки че нощта бе доста прохладна, по кожата на Когинс бе избила пот. Очите му бяха широко отворени — направо ококорени — и щедро показваха бялото около ирисите. Несресаната му коса бе на мазни фъндъци. С две думи, изглеждаше като човек, на когото са му стопили лагерите.

„Това не е никак на добре“ — угрижи се Големия Джим.

— Да — кимна ентусиазирано пасторът. — И аз съм сигурен в същото. Угощава се на божията трапеза… В любящите обятия на Господа наш…

Големия Джим си помисли, че е малко трудно да се храниш, докато някой те прегръща, обаче реши да си замълчи.

— И въпреки всичко смъртта му не беше напразна, Джим — продължи Когинс. — Това дойдох да ти кажа.

— Ще ми го кажеш вътре — прекъсна го Рени и преди свещеникът да смогне да каже нещо, попита: — Виждал ли си сина ми?

— Младши? Не.

— Откога си тук? — поинтересува се Големия Джим, докато щракваше ключа за осветлението в антрето и благодареше мислено на работещия си генератор.

— От час. Или петдесетина минути. Седях на стълбите… четях… молех се… и медитирах.

Рени се зачуди дали някой го е видял, обаче не повдигна въпроса. Посетителят му и бездруго бе разстроен, и така само щеше да го разстрои още повече.

— Да отидем в кабинета ми — предложи домакинът и се затътри бавно напред с клюмнала глава. Отзад изглеждаше като мечка, облечена в човешки дрехи — стара и тромава, но въпреки всичко смъртоносно опасна.

13.

В допълнение към картината, изобразяваща Проповедта на Исус на планината, зад която бе скрит сейфът на Рени, стените на кабинета бяха отрупани с множество свидетелства за извършените от него дела в полза на обществото. Имаше рамкирана снимка, на която се виждаше как Големия Джим се ръкува със Сара Пейлин, както и друга, където бе в компанията на големия номер три Дейл Ърнхард, когато състезателят бе учредил детски благотворителен фонд на ежегодните си ралита. Тук висеше дори фотография с голфмилионера Тайгър Удс, на която той изглеждаше като изключително миловидно и симпатично „негърче“, както би се изразил Рени.

В пълен контраст с щедро украсените стени, на масивното му писалище се мъдреше само един сувенир — позлатена топка за бейзбол върху постамент от прозрачна пластмаса. Под нея се виждаше посвещение с автограф: „На Джим Рени, с благодарности за помощта за провеждането на благотворителния турнир по софтбол на Западен Мейн през 2007 година!“ Подписът гласеше: „Бил «Спейсман» Лий.“[1]

Докато се разполагаше в комфортното си кресло с висока облегалка, Големия Джим се пресегна, взе топката от постамента й и започна да си я подхвърля. Това винаги му действаше успокояващо, особено когато бе изнервен — топката бе приятно тежка и хладна, а стилизираните й златни шевове нежно гъделичкаха дланите му. Понякога Големия Джим се чудеше какво ли би било да си има бейзболна топка от чисто злато. Истинска златна топка… Е, да свърши веднъж тази досадна история с Купола, и щеше да си направи подобен подарък. Заслужаваше го.

Когинс седна от другата страна на бюрото, на стола на клиентите. Обикновено там сядаха онези, които идваха при Рени с някаква молба. Големия Джим искаше пасторът да седи точно там, докато разговарят. Очите на преподобния се движеха наляво-надясно като очите на човек, който наблюдава мач по тенис. Или махало на хипнотизатор.

— Кажи сега за какво става въпрос, Лестър. Просвети ме. Но гледай да си кратък, нали ще можеш? Умирам за сън. Утре имам да върша хиляда неща.

— Ще се помолиш ли преди това с мене, Джим?

Рени се усмихна. Усмивката му беше от свирепите, макар и да не бе от онези, които целяха да всеят ужас в отсрещната страна. Или поне засега…

— Защо не ме осветлиш за случилото се преди това? Искам да знам за какво ще се моля, преди да коленича пред Бога…

В крайна сметка Лестър така и не спази изискването да бъде кратък, но и Големия Джим съвсем забрави за това. Слушаше госта си с нарастващо безпокойство, което граничеше с потрес. Разказът на пастора бе хаотичен и изпълнен с библейски цитати, ала същината му бе недвусмислена — Когинс си бе втълпил, че „дребното им бизнесче“ е оскърбило Господ Бог до такава степен, че да стовари наказание върху града им, изолирайки го от света с огромен стъклен похлупак. Лестър се молел за просветление какво да стори занапред, самобичувал се (Рени горещо се надяваше това да е само метафора) и накрая Господ му посочил някакъв библейски стих, където се говорело за поразяване свише с лудост, слепота, вцепеняване на сърцето…

— Бог ми каза, че ще ми изпроводи знамение и…

— Изпроводи? — повдигна вежди Големия Джим.

Свещеникът не му обърна внимание и продължи, потейки се като болен от малария. Очите му не се откъсваха от позлатената топка за бейзбол. Наляво… и надясно. Наляво… и надясно.

— Чувствах се по същия начин, както когато бях тийнейджър и свършвах в леглото…

— Лес, предпочитам да ми спестиш тези подробности…

— Господ ми каза, че ще ми покаже слепота, но не моята слепота. И ето че този следобед, на онзи парцел… Той го направи! Нали?

— Предполагам, че случилото се може да бъде интерпретирано и по този начин…

— Не! — извика Когинс и скочи на крака. Започна да обикаля в кръг, като продължаваше да държи Библията в едната си ръка. Пръстите на другата се бяха впили в косата му. — Господ ми каза, че щом видя този знак, значи трябва да разкажа на паството си с какво точно се занимаваш…

— Само аз ли? — попита Големия Джим. В гласа му не се долавяше никаква заплаха; точно обратното, звучеше странно успокояващо. Топката обаче увеличи бързината, с която подскачаше между дланите му. Туп. Туп. Туп. От лявата към дясната и от дясната към лявата. Макар и месести, ръцете му все още бяха силни и твърди.

— Не — отвърна пасторът. Или по-скоро изстена. Вече крачеше по-бързо и не гледаше в топката. Размахваше яростно Библията, а пръстите на другата му ръка сякаш искаха да изтръгнат косата му от корените. Понякога правеше същото и от амвона, когато се вживееше в проповедта си. Рени обаче си каза, че докато в църквата това изглежда в реда на нещата, тук, в собствения му кабинет, е адски дразнещо. — Всички сме вътре — и ти, и аз, и Роджър Килиън, и братята Бауи, и… — Той понижи глас: — И онзи другият… Готвачът. Мисля, че този човек е луд. И дори да не е бил откачен миналата пролет, когато започнахме, вече със сигурност му се е разхлопала дъската…

„Присмял се хърбел на щърбел“ — помисли си Големия Джим.

— Всички сме в кюпа, но именно двамата с теб трябва да признаем пред хората грешката си, Джим. Това ми каза нашият Господ Бог. Това е бил смисълът на знамението — смисълът на слепотата, — и точно заради това си отиде и клетото момче. Затова трябва да си признаем и да изгорим този Сатанински хамбар зад църквата. Едва тогава Господ Бог ще ни остави да вървим свободни по пътя си.

— Щом толкова искаш, тръгвай по този път, Лестър — подхвърли Рени. — Но не забравяй, че отвежда директно към щатския затвор „Шоушенк“.

— Готов съм да приема наказанието, което Господ Бог ми е отредил. И ще приема участта си с най-голяма радост.

— Ами аз? Ами Анди Сандърс? Ами Братята Бауи? Ами Роджър Килиън? Ако не се лъжа, той май има девет деца, за които да се грижи! Ами ако ние не искаме да приемем тази участ, Лестър?

— Не мога да сторя нищо по въпроса — въздъхна пасторът и започна да нанася удари по раменете си с Библията, която държеше. Първо по лявото, а после по дясното рамо. Големия Джим се улови, че несъзнателно е синхронизирал подхвърлянето на позлатената топка с ударите на свещеника. Туп… шляп! Туп… шляп! — Жалко за дечицата на Килиън, естествено, ала… „Изход“, двайсета глава, пети стих: „Защото Аз, Господ, твоят Бог, съм Бог ревнив, и въздавам беззаконието на бащите върху чадата до третото и четвъртото поколение на ония, които Ме мразят“. Трябва да се съобразяваме с това. Трябва да изрежем тази гнойна язва, колкото и да ни боли, и да поправим грешката си. Което значи да си признаем греховете и да се очистим от тях. Да се пречистим с огън.

Рени спря да подхвърля бейзболната си топка и вдигна ръка.

— Чакай, чакай малко. Я се замисли над това, което ми казваш. В спокойни времена този град разчита на мен — и на теб, разбира се, — но в кризисни моменти като сегашния направо има крещяща нужда от нас. — Той рязко се изправи и избута креслото си назад. Бе ужасно уморен след дългия и кошмарен ден, спеше му се, а ето че трябваше да търпи това. Усещаше как започва да се ядосва.

— Всички ние съгрешихме — продължи да натяква Когинс, без да спира да се налага с Библията. Сякаш това, което правеше със Светото писание, бе много богоугодно…

— Напротив, спасихме хиляди деца от гладна смърт в Африка, Лес. Платихме за лечението на дяволските им болести. Построихме ти нова църква и ти подарихме най-мощната християнска радиостанция в целия североизток…

— И напълнихме добре джобовете си, не го забравяй! — кресна Когинс и се удари право в лицето с тежката книга, която държеше. От едната му ноздра потече кръв.

— Натъпкахме ги с мръсни пари от дрога! — Пасторът отново се удари. — А Радиото на Исус се управлява от безумеца, който приготвя отровата, вливаща се във вените на нашите деца!

— Доколкото знам, повечето предпочитат да я пушат…

— Това шегичка ли беше?

Големия Джим заобиколи бюрото си. Слепоочията му пулсираха и лицето му започваше да аленее. Въпреки това обаче направи още един опит да успокои събеседника си:

— Лестър, градът се нуждае от водач като мен. Ако се раздрънкаш, вече няма да мога да помагам на хората. Не че някой ще ти повярва…

— Всички ще ми повярват! — извика Когинс. — Щом видят дяволската работилница, която ти позволих да направиш зад собствената ми църква, всички ще повярват! И, Джим, не разбираш ли… след като грехът бъде изваден на показ… след като гнойната язва бъде изрязана… Господ Бог ще вдигне стените на невидимия ни затвор! Кризисната ситуация ще свърши! И хората вече няма да имат нужда от теб!

— Винаги ще имат нужда от мен! — избухна Джеймс П. Рени и замахна с ръката, в която държеше сувенирната бейзболна топка.

Ударът сцепи кожата на лявото слепоочие на Лестър, който тъкмо се обръщаше към Големия Джим. Бликна кръв. Лявото око на пастора проблесна смаяно досами зейналата грозна рана. Той залитна напред с протегнати ръце и страниците на Библията прошумоляха като шушукаща клюкарска уста. Лявото рамо на Когинс вече бе цялото в кръв.

— Не, не това е волята на нашия Господ Бо…

— Моята воля обаче е такава, предателска гнидо — отсече Рени и отново замахна. Този път топката се вряза в челото на преподобния, точно между очите. Ударът беше толкова силен, че Големия Джим усети как ръката му изтръпва чак до рамото. Когинс се заклатушка, а Библията в ръцете му се залюля. Сякаш се мъчеше да каже нещо.

Рени отпусна ръката с топката до тялото си. Рамото му пулсираше. Кръвта вече капеше по килима, обаче напук на всичко тъпото копеле продължаваше да стои на краката си; тътрузеше се напред, опитваше се да говори и пръскаше навсякъде алени капки.

Най-накрая Когинс се блъсна в писалището, като изцапа с кръв куп листчета за напомняне, и се плъзна покрай него. Големия Джим се опита да вдигне позлатената топка за един последен удар, ала не можа.

„Знаех си, че един ден ще си платя с лихвите за тласкането на гюлле в гимназията…“ — помисли си той.

После обаче прехвърли топката в лявата си ръка и замахна странично. Долната челюст на Лестър изхрущя и кървави капчици опръскаха лампата над главата му.

— Гъх! — простена преподобният. Все още се мъчеше да заобиколи бюрото. Междувременно Големия Джим отстъпи назад към централната му част.

— Тате?

Младши стоеше на прага с ококорени очи и зяпнала уста.

— Гъх! — изхриптя Когинс и вдигна немощно Библията. — Гъх… Гъх… Гъ-Господи!

— Не стой там, а ми помогни! — изрева Рени на сина си.

Пасторът се затътри към младия мъж, като размахваше Библията пред себе си подобно на ветрило. Пуловерът му бе подгизнал, панталоните му приличаха на мръсни дрипи, а лицето му почти не се виждаше под кървавата пелена.

Младши се втурна да го посрещне. Миг преди Лестър да се строполи на земята, той го сграбчи и го задържа в изправено положение.

— Хванах ви, пастор Когинс… държа ви здраво, не се тревожете!

След тези думи Младши сключи пръсти около лепнещата от кръвта шия на свещеника и започна да го души.

[1] Легендарен американски бейзболист, играл за „Бостън Ред Сокс“ и „Монреал Експос“. — Б.пр. ↑

14.

Пет безкрайни минути по-късно.

Големия Джим седеше в креслото си — беше се разплул в креслото си — с разхлабена вратовръзка (бе я сложил специално за събранието) и разкопчана риза. Дясната му ръка усърдно масажираше лявата му гръд. Сърцето му все още биеше учестено и неритмично, но поне не показваше признаци на наближаваща криза.

Синът му бе излязъл от кабинета. Отначало Рени предположи, че е отишъл да извика Рандолф, което щеше да е грешка, ала така и не можа да го спре, понеже бе останал без дъх. После обаче Младши се върна — съвсем сам, — помъкнал брезентовото платнище от задната част на караваната. Разпъна го делово на пода, сякаш го правеше за хиляден път, и Големия Джим се зачуди откъде ли синът му е придобил тези навици. „Сигурно от онези долнопробни филми, които гледат напоследък“ — каза си, докато разтриваше гръдните мускули, които някога бяха толкова твърди и стегнати.

— Ще ти помогна — изхъхри, макар и да знаеше, че няма да може.

— По-добре си почини, докато дишането ти се оправи. — Синът му, който беше коленичил на пода, му хвърли мрачен поглед. В очите му сякаш се долавяше любов — Големия Джим силно се надяваше това да е именно любов, — ала сякаш имаше и нещо друго.

„Хванах ви, пастор Когинс“. Дали не бе това?

Междувременно Младши търкулна Лестър върху брезента. Той изшумоля. Младши огледа трупа, претърколи го още веднъж и го покри с края на платнището. То бе зелено на цвят. Големия Джим го беше купил от магазина на Бърпи. На разпродажба. Спомни си как Тоби Манинг бе възкликнал: „Направо без пари взимате това, господин Рени.“

— Библията — изхриптя възрастният мъж. Вече се чувстваше малко по-добре. Слава Богу, пулсът му се бе забавил. Откъде да знае, че след като мине петдесетака, положението ще стане толкова сериозно? „Трябва да започна да тренирам. Да се върна във форма. Бог ни дава само едно тяло.“

— Да, добре, правилно — измърмори Младши. Сграбчи окървавената Библия, бутна я между краката на Когинс и започна да увива платнището около тялото му.

— Той нахълта при мен, синко. Беше обезумял.

— Добре. — Младши изобщо не се интересуваше от това. Искаше само да увие добре трупа… и толкова.

— Работата беше на живот и смърт. Или той, или аз… Ще трябва да го… — Сърцето му отново запърха като подплашено врабче. Джим се закашля и се удари няколко пъти по гърдите. — Ще трябва да го закараш до Църквата на Христа Изкупителя. Когато го открият, има един човек, дето… — Мислеше си за Готвача, ала идеята да го посвети в това май не беше от най-добрите. Все пак Буши знаеше туй-онуй… Естествено, току-виж оказал съпротива при ареста и тогава нямаше да го задържат жив, обаче въпреки това…

— Сещам се за едно по-добро място — заяви Младши. Беше съвсем спокоен. — И ако намекваш да го лепнем на някого, имам по-добра идея.

— Кого предлагаш?

— Шибаният Дейл Барбара.

— Знаеш, че не ми харесва да говориш така!

Младши го гледаше с пламнали от омраза очи.

— Шибаният Дейл Барбара! — повтори той.

— Как?

— Още не знам. Но по-добре измий хубавичко тая златна топка, ако смяташ да я задържиш. И изхвърли тия листчета…

Големия Джим се изправи на крака. Вече се чувстваше далеч по-добре.

— Ти си много добър син, Младши. Да помогнеш на баща си по такъв начин…

— Щом казваш — вдигна рамене младият мъж. В момента върху килима се виждаше нещо като огромно зелено ролце. С крака, които стърчаха от единия му край. Младши се опита да ги скрие под платнището, но не можа. — Ще ми трябва малко тиксо.

— След като няма да го откараш в църквата, къде ще го…

— Това не е важно — отвърна Младши. — Важното е, че мястото е сигурно. Ще го оставя там, докато не измислим как да натопим Барбара за смъртта му.

— Да видим какво ще стане утре и ще решим.

Младши го изгледа с едва прикрито презрение и Големия Джим си даде сметка, че синът му за първи път го гледа така. Изведнъж го осени, че Младши вече има голяма власт над него. Но едва ли собственият му син би го…

— Трябва да заровим килима. Добре, че не е онзи предишният, който покриваше целия под — отбеляза младият мъж, след което вдигна пастора и го понесе към коридора. Няколко минути по-късно Рени дочу изръмжаването на двигателя на караваната.

Големия Джим се замисли за позлатената бейзболна топка. „Трябва да се отърва и от нея“ — помисли си и в същия миг отхвърли тази мисъл. Та това бе безценна вещ, на която бе съдено да се превърне в семейна реликва!

А и каква опасност криеше? Нима би могла да го застраши по някакъв начин, ако я почистеше добре?

Когато след около час Младши се върна в кабинета, позлатената топка за бейзбол отново сияеше върху постамента си от прозрачна пластмаса.

Под заплаха от ракетен обстрел

1.

— ВНИМАНИЕ! ГОВОРИ ПОЛИЦИЯТА НА ЧЕСТЪРС МИЛ! РАЙОНЪТ ПОДЛЕЖИ НА НЕЗАБАВНА ЕВАКУАЦИЯ! АКО МЕ ЧУВАТЕ, ТРЪГНЕТЕ КЪМ МЕН! РАЙОНЪТ ПОДЛЕЖИ НА НЕЗАБАВНА ЕВАКУАЦИЯ!

Сепнати от гръмкия кънтеж на мегафона, Търстън Маршал и Каролин Стърджис се надигнаха рязко в леглото и се спогледаха смаяно. И двамата бяха преподаватели в бостънския колеж „Емерсън“ — Търстън бе професор по английска литература (и гост-редактор на последния брой на известното литературно списание „Плаушеърс“), а Каролин — докторантка в същата катедра.

Бяха любовници от шест месеца и тръпката помежду им още беше силна. В момента се намираха в малката хижа на Търстън близо до езерото Честър между Битч Роуд и река Престил. Бяха дошли тук, за да се полюбуват на „есенната флора“, ала от петък следобед се занимаваха само с онзи вид растителност, която покрива венериния хълм. В хижата нямаше телевизор, понеже Маршал ненавиждаше телевизията; за сметка на това имаше радио, ала така и не го включиха. Беше понеделник, двайсет и девети октомври, а часът бе точно осем и трийсет сутринта. И никой от двамата нямаше и най-бегла представа, че нещо не е наред, докато не чуха бумтящия от мегафона глас.

— ВНИМАНИЕ! ГОВОРИ ПОЛИЦИЯТА НА ЧЕСТЪРС МИЛ! РАЙОНЪТ… — думите ехтяха още по-силно. Източникът им определено се приближаваше.

— Търстън! Тревата! Къде остави тревата?

— Не се тревожи — помъчи се да я успокои Маршал, макар че треперещият му глас показваше, че сам не може да последва съвета си. Той беше висок, мършав мъж със започнала да се прошарва коса, която обикновено връзваше на опашка. Сега косата му падаше свободно и стигаше почти до раменете. Беше на шейсет, а Каролин — на двайсет и три. — По това време на годината хижите са необитаеми и ченгетата просто ще ни подминат и ще продължат към Битч Ро…

Тя го перна по рамото.

— Колата ни е на алеята! Ще я видят!

Лицето му изведнъж посърна.

— … ПОДЛЕЖИ НА НЕЗАБАВНА ЕВАКУАЦИЯ! АКО МЕ ЧУВАТЕ, ТРЪГНЕТЕ КЪМ МЕН! ВНИМАНИЕ! ВНИМАНИЕ!

Гласът вече кънтеше съвсем наблизо. Търстън чуваше и други усилени гласове — явно имаше и други ченгета с мегафони, но първият се открояваше над всички останали.

— РАЙОНЪТ ПОДЛЕЖИ НА НЕЗАБАВНА ЕВАКУА… — Внезапна пауза. — ЕХО, ВИЕ В ХИЖАТА! ИЗЛЕЗТЕ НАВЪН! ВЕДНАГА!

Ох, това бе истински кошмар!

— Къде е тревата? — изсъска Каролин отново.

Беше я оставил в другата стая. В найлоново пакетче, което вече бе наполовина празно, до чинията със снощните сиренца и крекери. Ако някой влезеше, това щеше да е първото нещо, което щеше да се изпречи пред очите му.

— ГОВОРИ ПОЛИЦИЯТА! НЯМА НИКАКВО ВРЕМЕ ЗА ГУБЕНЕ! РАЙОНЪТ ПОДЛЕЖИ НА НЕЗАБАВНА ЕВАКУАЦИЯ! АКО СТЕ ВЪТРЕ, ИЗЛЕЗТЕ, ПРЕДИ ДА СМЕ ВИ ИЗМЪКНАЛИ СЪС СИЛА!

„Свине — помисли си професорът. — Тъпи селски свине с тъпи селски кратуни.“ Той скочи от леглото и се втурна към съседната стая. Косата му се развяваше, а мускулите на мършавите му бедра се свиваха ритмично.

Дядо му бе издигнал хижата след края на Втората световна война. Постройката имаше само две стаи — голяма спалня с изглед към езерото и хол, изпълняващ функциите и на кухня. Токът се осигуряваше от стар генератор „Хенске“, който Търстън бе изключил, преди да си легнат — дрезгавото му бучене изобщо не предразполагаше към романтика. Виж, огънят бе съвсем друго нещо — бяха го запалили снощи, и то не защото им бе студено, а само заради романтичната атмосфера, — и въгленчета все още проблясваха в камината.

„Може би съм се объркал, май я прибрах в чантата си… Дано да съм я прибрал…“

За съжаление не бе станало така. Дрогата си бе там, точно до остатъците от сиренето „Бри“, което бяха похапнали малко преди снощния сексмаратон.

Търстън се устреми натам и в същия миг някой похлопа на вратата. Не, не похлопа, а направо заблъска по нея.

— Минутка! — извика професорът с изненадващо любезен глас. Каролин стоеше на прага на спалнята, загърнала се с чаршаф, ала той въобще не я забелязваше. В съзнанието му — което все още търпеше някои от страничните ефекти от марихуаната и по-специално засиленото чувство на параноя — изригна вулкан от несвързани мисли: уволнение от колежа, „полицията на мисълта“ от романа на Оруел „1984“, уволнение от колежа, отвратената реакция на трите му деца (от две бивши съпруги) и естествено, уволнение от колежа. — Само минутка, обличам се и идв…

Обаче вратата се отвори с трясък и в нарушение на поне девет различни права, гарантирани от Конституцията, в хижата нахълтаха двама млади мъже. Единият държеше мегафон в ръката си. И двамата носеха дънки и сини ризи. Дънките изобщо не притесняваха Търстън, ала ризите… на раменете им имаше пагони, а на гърдите се виждаха значки.

„Мамка му, само ченгета ни липсваха сега!“ — помисли си вцепенено той.

— Махайте се оттук! — изкрещя Каролин.

— Виж ги само, Младши — засмя се Франки Делесепс. — Красавицата и Курваря.

Търстън грабна пакетчето, скри го зад гърба си и го пусна в умивалника.

Междувременно Младши не изпускаше от поглед движенията му и очите му се спряха на мъжествеността на професора.

— Това сигурно е най-тънката и дълга пишка, която съм виждал! — възкликна той. Изглеждаше уморен (все пак беше спал само два часа), обаче се чувстваше в страхотна форма, изпълнен с енергия и свеж като магданоз. И — най-важното — нито следа от проклетото главоболие!

Полицейската работа много му харесваше.

— Разкарайте се ОТТУК! — кресна отново Каролин.

— По-добре си затвори устичката, сладурано, и си сложи някакви дрешки. Всички от тази част на града трябва незабавно да бъдат евакуирани.

— Това е частна собственост! НАПУСНЕТЕ ВЕДНАГА!

Досега Франки се хилеше, ала сега усмивката му се изпари. Той премина с бързи крачки покрай хърбавия гол мъж, който стоеше до умивалника (или по-точно трепереше до умивалника), и сграбчи Каролин за раменете.

— Не ми говори така, сладурче, разбра ли? — изръмжа и хубавичко я разтърси. — В момента се опитвам да спася задника ти от изпържване. Ти и твоят прия…

— Разкарай ръцете си от мен! Ще отидеш в затвора за това! Баща ми е адвокат! — Тя се опита да го зашлеви, обаче Франки (който никога не бе имал проблеми с ранното ставане) на мига улови ръката й и я изви назад. Каролин изпищя и чаршафът й падна на земята.

— Уха! Какъв балкон само! — подхвърли Младши на треперещия Търстън Маршал. — Успяваш ли да клатиш подобаващо всичко това, старче?

— Хайде, обличайте се и двамата! — плесна с ръце Франки. — Не знам колко сте тъпи, но явно сте много тъпи, след като сте още тук. Не знаете ли, че… — Той замлъкна. Погледът му се стрелна от лицето на жената към лицето на мъжа и обратно. И двамата изглеждаха еднакво ужасени. И еднакво смаяни.

— Младши! — извика той.

— Какво?

— Цицораната и старчокът и идея си нямат какво става.

— Не смейте да ме наричате с подобни сексистки…

Младши вдигна длани във въздуха.

— Госпожице, облечете се най-накрая. Трябва да напуснете това място. Военновъздушните сили на САЩ ще изстрелят крилата ракета към тази част на града след… — той погледна часовника си — … след по-малко от пет часа.

— ВИЕ НОРМАЛНИ ЛИ СТЕ?

Младши въздъхна тежко, ала реши да продължи. Струваше му се, че вече разбира далеч по-добре същността на полицейската работа. Както и преди, смяташе я за страхотна, ала понякога хората бяха толкова глупави…

— Ако рикошира, ще чуете само оглушителен тътен — обясни той. — Може и да изцапате гащите (ако ги имате), ала поне няма да ви нарани. Проникне ли вътре обаче, моментално ще ви изпържи, понеже хем ще е наистина огромна, хем и вие ще се намирате на по-малко от три километра от точката на удара.

— От какво ще рикошира, тъпако? — попита Търстън. Тъй като тревата вече беше в мивката, той използва едната си ръка, за да прикрие гениталиите си… или поне се опита; инструментът му наистина бе необичайно дълъг и тънък.

— От Купола — отвърна Франки. — Не ми допада езикът ви. — Той направи крачка напред и заби юмрука си в корема на преподавателя. Маршал нададе дрезгав стон, преви се, залитна, почти запази равновесие и точно в този миг рухна на колене и избълва някаква слузеста бяла субстанция, която приличаше на овесена каша и все още миришеше на сирене „Бри“.

Каролин потърка подутата си китка.

— Ще отидете в затвора за това — закани се тя на Младши с приглушен, треперещ глас. — Буш и Чейни вече ги няма. Това вече не са ви Съединените севернокорейски щати!

— Знам — отвърна Младши с изненадващо спокойствие за човек, който не би имал нищо против това да удуши още някого; все пак малкото отровно гущерче, пълзящо из мозъка му, си мислеше, че още едно убийство би било чудесен старт на деня.

Но не. Не. Трябваше да изпълни задачата, която му бе възложена във връзка с евакуацията. Беше положил клетвата на честта или каквото беше там.

— Знам — повтори. — Но това, което вие, двамата тъпаци, не загрявате, е, че вече не сте в Съединените американски щати. Сега се намирате в Честърското кралство и ако не се държите прилично, ще свършите в Честърската тъмница. Мога да ви го гарантирам. И то без телефонни обаждания, без адвокати и без съдебен процес. Опитваме се да спасим шибаните ви животи. Толкова ли сте тъпи, че не го зацепвате?

Потресена от чутото, Каролин го наблюдаваше с разширени от изумление очи. Търстън се опита да се надигне, ала не успя и запълзя по пода към нея. Франки му „помогна“ да стигне по-бързо с един шут в задника. Професорът извика от болка и изненада.

— Това е, защото ни мотаете, дядка! — заяви му Франки. — Оценявам вкуса ти за мацки, обаче имаме сума ти неща за вършене.

Младши изгледа жената. Имаше страхотни устни. Като на Анджелина Джоли. Както се казваше, с тях като нищо можеше да изсмуче хрома от автомобилната броня.

— Ако не може да се облече сам, ти му помогни. Трябва да проверим още четири хижи и когато се върнем, гледайте да сте се качили във волвото си и да сте потеглили към града.

— Нищо не разбирам! — простена Каролин.

— Не съм изненадан — отвърна Франки и побутна пакетчето с марихуана в мивката. — Не знаете ли, че от това се затъпява?

Тя заплака.

— Не се тревожи — смигна й той. — Конфискувам я и ще видиш как до два-три дни отново ще поумнееш.

— Не ни прочетохте правата… — проплака тя.

Младши я изгледа изненадано. После се засмя.

— Имате правото да се пръждосате оттук и да си затваряте устата, доволна ли си? Във възникналата ситуация нямате други права. Ясно ли е?

Междувременно Франки разглеждаше задълбочено конфискуваната дрога.

— Младши… — обърна се той към партньора си. — Та тук почти няма семенца… Изглежда ми суперкачествена.

Търстън най-накрая достигна Каролин. Надигна се от пода и се изпърдя шумно. Младши и Франки се спогледаха. Помъчиха се да потиснат кикота си — все пак бяха полицаи по време на дежурство — и не успяха. И двамата избухнаха в смях почти едновременно.

— Чарли тромбона пак наду сифона! — възкликна Франки и плесна с ръка вдигнатата длан на Младши.

Търстън и Каролин стояха на прага на спалнята и се опитваха да прикрият взаимно голотата си със скована прегръдка. Озадачените им погледи бяха приковани в хилещите се натрапници, а някъде в далечината като в кошмарен сън все още ехтяха мегафони със съобщението, че районът се евакуира. Гръмките гласове заглъхваха в посока към Битч Роуд.

— Щом се върнем, искам колата ви да я няма — заяви Младши. — В противен случай ще ви разкатаем фамилията.

С тези думи двамата млади мъже напуснаха хижата. Каролин побърза да се облече, а сетне помогна и на Търстън — коремът го болеше твърде силно, за да се наведе и да си завърже обувките. Когато приключи, и двамата плачеха. Качиха се във волвото и подкараха по черния път, водещ към Битч Роуд и Каролин се опита да се свърже с баща си по мобилния телефон. Не успя.

На кръстопътя на Битч Роуд и шосе 119 пътят бе преграден от паркирана напряко полицейска кола. Набита униформена служителка с червена коса им посочи отбивката и им кимна да тръгнат по нея. Каролин обаче спря до полицейския автомобил, излезе от волвото и размаха подутата си китка.

— Бяхме нападнати! От двама мъже, които се представиха за полицаи! Единият се казва Младши, а другият — Франки. Те…

— Разкарайте се оттук, за да не ви нападна и аз! — изръмжа им Джорджия Ру. — Не се шегувам, пиленце!

Каролин я изгледа смаяно. Явно целият свят се бе побъркал и се бе превърнал в епизод от „Зоната на здрача“, докато е спала. Друго обяснение не й идваше наум. Сигурно всеки момент щяха да чуят гласа на Род Сърлинг…

Тя се качи в колата (стикерът на задната броня, макар и леко избелял, още се четеше: „ОБАМА 2012! ДА! ОТНОВО ЩЕ УСПЕЕМ!“) и направи обходна маневра около полицейския автомобил. Вътре седеше още едно ченге, по-възрастно, което си отбелязваше нещо в разтворената пред него папка. Каролин се замисли дали да не се обърне към него, ала в крайна сметка се отказа.

— Включи радиото — обърна се към спътника си. — Да видим дали ще кажат какво точно става…

Търстън изпълни молбата й, ала не откри нищо друго, освен Елвис Пресли и „Джорданейръс“, изпълняващи „Колко си велик, Господи!“.

Каролин се пресегна и побърза да го изключи. Беше готова да изрече: „Е, май кошмарът вече е обявен официално“, но предпочете да си замълчи. Единственото, което искаше, бе да се измъкне час по-скоро от този откачен град.

2.

На картата черният път, минаващ покрай езерото Честър, приличаше на тъничък конец, който едва се различаваше. Все едно го нямаше. След като излязоха от хижата на Маршал, Франки и Младши поседяха известно време в колата на Делесепс, загледани в околността.

— Абсурд да има други хора — заяви убедено Франки.

— Не и по това време на годината. Как мислиш? Какво ще кажеш да ги заебем и да се върнем в града? — Той посочи хижата на Маршал. — Тия ще се разкарат, хубавичко ги стреснахме. А ако не се разкарат… дреме ли му на някой за тях?

Младши се замисли над предложението му, после поклати глава. Бяха положили клетвата на честта. Освен това не бързаше да се прибира — изнервяше се само при мисълта, че баща му ще започне да го разпитва какво е направил с трупа на преподобния. Когинс вече правеше компания на момичетата в килера на Маккейн, ала нямаше защо баща му да узнава за това. Поне докато старият не измислеше как да натопят Барбара за смъртта на пастора. Младши не се съмняваше, че това ще се случи в най-скоро време. Ако имаше нещо, което да му идваше отръки на Големия Джим, то бе да накисва другите.

„Сега изобщо няма значение дали ще разбере, че съм се чупил от тъпото училище — помисли си Младши, — защото знам доста по-лоши неща за него. Къде-къде по-лоши.“

Не че напускането на гимназията имаше някакво значение сега, на фона на онова, което бе сполетяло Честърс Мил. Обаче трябваше да внимава и да продължава да бъде нащрек. Не биваше да допуска баща му да го натопи, ако току-виж ситуацията го изискаше.

— Младши? Ехо, Земята вика Младши.

— Слушам те, казвай — измърмори той, леко раздразнен, задето прекъсваха мислите му. — В града ли се връщаме?

— Май в края на краищата ще е най-добре да проверим и другите хижи — изтъкна Франки. — Все пак става въпрос само за половин километър, а ако се върнем в града, току-виж Рандолф ни намерил друга работа.

— Аз нещо взех да огладнявам… — сподели Младши.

— Да се отбием да хапнем някъде, а?

— Къде? В „Дивата роза“? Да не искаш бъркани яйца с отрова за плъхове, приготвени специално за теб от Дейл Барбара?

— Не би посмял.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— Добре де, добре. — Франки запали колата и подкара на заден ход по късата алея. Яркоцветните есенни листа висяха неподвижно по клоните и въздухът бе зноен и душен. Времето напомняше повече за юли, отколкото за октомври. — Обаче ако двамата тъпаци не са се измели оттук, когато се върнем, смятам да запозная цицораната с моя едноок отмъстител.

3.

Първите три хижи очевидно пустееха и двамата мъже дори не си направиха труда да излизат от автомобила. Черният път неусетно се превърна в два неравни коловоза с туфи трева, прорасла между тях. От двете му страни надвисваха дървета и някои от по-ниските клони почти драскаха покрива на колата.

— Мисля, че последната хижа е точно зад завоя — предположи Франки. — След малко пътят свършва в нещо като шибан кей за лодки…

— Внимавай! — извика Младши.

На излизане от слепия завой пред тях неочаквано се показаха две деца — момче и момиче. Те стояха насред пътя и очевидно не предприемаха нищо, за да се махнат оттам. На лицата им бяха изписани потрес и недоумение. Ако Франки не бе внимавал да не повреди ауспуха и гърнето на тойотата, ако беше карал малко по-бързо, със сигурност щеше да ги блъсне. Сепнат от предупреждението на Младши, той удари спирачките и колата се закова на шейсетина сантиметра от децата.

— Боже мили, за малко! — възкликна той. — Ще получа инфаркт!

— Щом на баща ми му се размина… — подхвърли Младши, — и на теб нищо няма да ти стане.

— Какво?

— Няма значение — махна с ръка Младши и излезе от колата. Децата продължаваха да стоят на пътя. Момиченцето бе по-високо и изглеждаше по-голямо от другарчето си. Навярно бе на девет, а момченцето — на пет. Личицата им бяха бледи и изцапани. Държаха се за ръце. Момиченцето вдигна поглед към Младши, ала другото дете продължи да гледа неотклонно напред, сякаш бе хипнотизирано от предния ляв фар на тойотата.

Младши забеляза ужаса в очите на момичето и приклекна пред него.

— Миличка, добре ли си?

Тя мълчеше и момчето отговори вместо нея.

— Искам мама — изрече то, без да откъсва поглед от фара. — И искам моята скуска!

Франки се присъедини към тях.

— Истински ли са? — попита той с глас, който сякаш казваше: „Шегувам се, но не съвсем.“ Протегна се и докосна ръката на момиченцето.

То се сепна и го изгледа.

— Мама така и не се върна — промълви.

— Как се казваш, пиленце? — попита Младши.

— И коя е майка ти?

— Аз съм Рейчъл Епълтън — отвърна тя. — Това е Ейдън Патрик Епълтън. Майка ни се казва Вера Епълтън. Баща ни е Едуард Епълтън, обаче двамата с мама се разведоха миналата година и сега живее в Плейно, Тексас. Ние живеем в Уестън, Масачузетс, на Оукуей Стрийт номер шестнайсет. Телефонният ни номер е… — и тя го продиктува с безизразния тон на автоматизираните гласови съобщения.

„Ох, майко мила! — помисли си Младши. — Поредните хаховци от Масачузетс.“ Обаче всичко си идваше на мястото; кой друг би харчил скъп бензин само за да зяпа шибания листопад?

Франки също приклекна до него.

— Алис — започна той, — чуй ме, миличка. Къде е майка ти сега?

— Не знам. — В ъгълчетата на очите й се появиха големи кристални сълзи и се търкулнаха по бузките й. — Дойдохме да погледаме листата. Щяхме и да се повозим с кану. Обичаме да се возим на кану, нали, Ейд?

— Гладен съм — каза унило момченцето и също заплака.

При вида им Младши усети как също му идва да заплаче, обаче си напомни, че все пак е ченге. Ченгетата не плачеха… или поне на дежурство. Той отново попита момиченцето къде е майка им и отново Ейдън беше този, който му отговори:

— Отиде да ни донесе кремки.

— Иска да каже понички с крем — обясни Алис. — Както и да купи разни други неща. Защото се оказа, че господин Килиън не се е грижил както трябва за хижата. Мама каза, че аз трябва да се погрижа за Ейдън, защото вече съм голямо момиче, и че тя веднага ще се върне, понеже отива само до „Йодърс“. И ми каза: „Само не пускай Ейдън близо до езерото.“

Младши започна да сглобява картинката. Очевидно жената бе очаквала да завари хижата добре заредена с провизии (или поне с няколко пакета от основните продукти), но ако познаваше по-добре Роджър Килиън, едва ли щеше да разчита на него. Този човек се славеше с рядка тъпота и бе предал своя рекордно нисък интелект на цялото си домочадие. „Йодърс“ беше тясно магазинче откъм страната на Таркърс Мил, специализирано в продажбата на бира, какаов ликьор и консервирани спагети. Обикновено на човек му трябваха не повече от двайсет минути, за да стигне пеша дотам, и още двайсет, за да се върне. Само че жената не се беше върнала и Младши знаеше защо.

— Събота сутринта ли ви остави самички? — попита той. — Събота сутринта беше, нали?

— Искам мама! — извика Ейдън. — И искам скуска! Коремчето ме боли!

— Да — кимна Рейчъл. — Събота сутринта беше. Гледахме анимацийки, обаче сега не можем да гледаме нищо, понеже токът спря.

Младши и Франки се спогледаха. Децата бяха прекарали две нощи съвсем самички в пълен мрак. При това момиченцето бе на девет, а момченцето — на пет. Младши дори не смееше да си представи какво можеше да им се случи.

— Имахте ли нещо за ядене? — обърна се Франки към Алис Епълтън. — Пиленце, яли ли сте нещо?

— Намерихме една глава лук в отделението за зеленчуци — прошепна тя. — Разделихме си я на две половинки и я изядохме. Със захар.

— Мамка му! — извика Франки и побърза да добави: — Не казах това. Не сте ме чули да го казвам. Секунда. — Той се върна при колата, отвори вратата и взе да рови из жабката.

— Накъде бяхте тръгнали, Алис? — попита Младши.

— Към града. За да потърсим мама и да намерим нещо за ядене. Щяхме да минем покрай съседната хижа и после напряко през гората. — Тя посочи неопределено на север. — Мисля, че така щеше да стане най-бързо.

Младши се усмихна, но сърцето му се сви. Детето въобще не сочеше към Честърс Мил, а към ТР-90. Към непроходимия пущинак, където нямаше нищо друго освен преплетени гъсталаци и блатисти тресавища. И Купола, разбира се. Там Алис и Ейдън със сигурност щяха да умрат от глад — „Хензел и Гретел“ без щастлив край.

„А ние за малко да ги подминем — каза си той. — Господи.“

Франки се върна. Държеше в ръка шоколадово десертче „Милки уей“. Изглеждаше старо и поразтопено, но поне беше все още в опаковката си. Децата мигом се втренчиха в него с онзи поглед, който Младши свързваше с гладуващите деца в Африка. Подобни изражения на лицата на американски деца изглеждаха нереални и ужасяващи.

— Това е всичко, което намерих — заяви Франки, докато късаше опаковката. — В града ще ви намерим нещо по-добро.

Той разчупи десертчето на две половинки и ги даде на децата. След пет секунди от шоколадчето нямаше и следа. Щом преглътна и последната хапка, момченцето пъхна пръстчета дълбоко в устата си. Бузите му ритмично се засвиваха и отпускаха, докато ги смучеше.

„Досущ като куче, което облизва кокала“ — помисли си Младши и се обърна към приятеля си:

— Няма да чакаме, докато стигнем до града. Ще се отбием в хижата на дъртака и мацето. Каквото намерим, отива за децата.

Франки кимна и вдигна момченцето. Младши вдигна момиченцето. Можеше да долови миризмата на пот… и страх. Погали косата му, сякаш така щеше да прогони неприятния мирис.

— Всичко е наред, миличка — прошепна. — Ще се погрижим за теб и за братчето ти. Няма страшно. Вече сте в безопасност.

— Обещавате ли?

— Да.

Ръчичките й обгърнаха още по-силно врата му и той си каза, че това е едно от най-приятните неща, които са му се случвали.

4.

Западната част на Честърс Мил бе най-слабо населената и до към девет без петнайсет целият район беше чист. Единствената полицейска кола, останала на Битч Роуд, беше на Втори патрул. Джаки Уетингтън караше, а Линда Евърет седеше до нея. Шерифът Пъркинс, който беше от старата школа, никога нямаше да изпрати двете жени да патрулират заедно, ала, естествено, шериф Пъркинс вече го нямаше, а и дамите обичаха нововъведенията. Понякога мъжете полицаи с техните селски възклицания бяха ужасно досадни.

— Готова ли си да се връщаме? — попита Джаки. — „Дивата роза“ ще е затворена, ала може би ще успеем да си изпросим чаша кафе.

Линда не отговори. Мислеше си за мястото, където Куполът прерязваше Битч Роуд. Самата идея да отидат там й действаше изнервящо, и то не само заради войниците, застанали на пост с обърнати към тях гърбове, които дори не помръднаха, когато ги поздрави с добро утро от високоговорителя на колата. Изнервяше се, понеже върху Купола бе нарисувано голямо червено Х, което висеше във въздуха като холограма от научнофантастичен филм. Това бе планираната точка на удара. Според нея бе невъзможно една ракета, изстреляна от триста-четиристотин километра, да уцели толкова малка мишена, обаче Ръсти я увери, че е възможно.

— Лин?

Гласът на колежката й я изтръгна от мислите й.

— Да, готова съм, ако и ти си готова…

Радиото изпука.

— Втори патрул, втори патрул, чувате ли ме? Край.

Линда взе микрофона от Стойката му.

— Прието. База, говори втори патрул. Чуваме те, Стейси, но имай предвид, че връзката тук не е много добра. Край.

— Прието. Всички го казват — отвърна Стейси Могин. — Най-зле е в непосредствена близост до Купола и се подобрява с приближаването към града. Предполагам, че все още сте на Битч, така ли е? Край.

— Прието. Да — потвърди Линда. — Току-що проверих къщите на Килиън и Баучър. Празни са. Ако ракетата пробие преградата, Роджър Килиън ще се сдобие с цял куп печени пилета! Край.

— Прието. Тъкмо ще си направим пикник. Пит настоява да говори с теб. Исках да кажа шериф Рандолф. Край на връзката!

Джаки отби колата встрани от шосето. Дочу се пращене, след което смущенията утихнаха и се разнесе гласът на Рандолф. Както винаги той не се церемонеше с думички като „Прието“ и „Край“.

— Проверихте ли църквата, втори патрул?

— На Христос Изкупителя ли? — попита Линда. — Край.

— Не се сещам за друга църква в района, полицай Евърет. Освен ако някой не е издигнал хиндуистка джамия за една нощ…

Линда не мислеше, че хиндуистите се молят в джамии, ала моментът не бе подходящ да коригира началника си. Шерифът й се стори уморен и кисел.

— Храмът на Христос Изкупителя не е в нашия сектор — отвърна тя. — Мисля, че за нея отговарят двамата нови полицаи, Тибодо и Сиърлс. Край.

— Проверете я отново — изръмжа Рандолф, по-изнервен от всякога. — Никой не е виждал Когинс, а някои от енориашите му искат да ги причеше или както там му казват.

Джаки допря показалец до слепоочието си и имитира изстрел. Линда, която искаше да се върне и да види как са децата й в дома на Марта Едмъндс, кимна.

— Прието, шерифе — каза. — Ще бъде изпълнено. Край.

— Проверете и дома му. — Пауза. — И радиостанцията. Не спира да бълва проповеди, следователно все трябва да има някой там…

— Ще го направим. — Тъкмо щеше да добави: „Край на връзката“, когато се сети за нещо друго. — Шерифе, съобщиха ли нещо ново по телевизията? Президентът каза ли нещо? Край.

— Нямам време да слушам всяка дума, която излиза от глупавата му уста. Просто намери падрето и му кажи да си докара задника тук. Това се отнася и за вашите задници. Толкоз.

Линда върна микрофона на стойката му.

— Да докараме и нашите задници? — възмути се Джаки. — Нашите задници?

— Той е задник — изсумтя Линда.

В друг случай забележката й навярно щеше да бъде смешна, но сега прозвуча плоско и изтъркано. За момент двете поседяха безмълвни в колата. После Джаки проговори с глас, който бе толкова тих, че едва се чуваше:

— Това е ужасно.

— Това, че Рандолф е на мястото на Пъркинс ли?

— И това, и новите извънредни сътрудници. — Тя направи знака за кавички с ръце. — Тези хлапета. Знаеш ли какво е станало тази сутрин? Когато днес дойдох на работа, Хенри Морисън ми каза, че Рандолф е назначил още двама… Дошли направо от улицата заедно с Картър Тибодо и Пит веднага ги назначил, без да ги пита за нищо!

Линда знаеше що за типове се мотаеха с Картър — беше ги виждала както в „Дипърс“, така и пред супермаркета, където оставяха мотоциклетите си за тунинговане.

— Още двама? Защо?

— Пит казал на Хенри, че може и да ни потрябват, ако ракетата не пробие Купола. Заявил, цитирам: „Трябва да сме сигурни, че ситуацията няма да излезе извън контрол.“ Предполагам, че се сещаш кой му е дал тази идея…

Линда изсумтя. Естествено, че се сещаше.

— Е, поне няма да бъдат въоръжени.

— Напротив, двама са. Не със служебно, а с лично оръжие. До утре — ако Куполът не бъде премахнат днес, — всички ще имат оръжия. И тази сутрин Пит ги пусна да патрулират заедно, вместо да ги разпредели с редовните полицаи. Нещо като тренировъчен период, представяш ли си? От двайсет и четири часа. Осъзнаваш ли, че тези хлапета в момента са повече от нас?

Линда се замисли над това.

— „Хитлерюгенд“ — отбеляза Джаки. — Ей такива асоциации ми идват наум. Може и да преувеличавам, обаче се надявам всичко да свърши днес и да не се налага да чакам дали страховете ми ще се оправдаят…

— Нещо не мога да си представя Питър Рандолф като Хитлер.

— Аз също. По-скоро ми прилича на Херман Гьоринг. Мисля, че в нашия случай Рени е Хитлер. — С тези думи тя включи на скорост, направи обратен завой и подкара към църквата.

5.

Храмът пустееше, генераторът му мълчеше и вратата не бе заключена. Домът на свещеника също изглеждаше пуст, макар че шевролетът на преподобния бе паркиран в малкия гараж. Линда надзърна вътре и прочете двата стикера на задната броня. Тази вдясно гласеше: „АКО ВЪЗНЕСЕНИЕТО Е ДНЕС, МОЛЯ НЯКОЙ ДА СЕДНЕ ЗАД ВОЛАНА МИ!“ а тази отляво — „ДРУГОТО МИ ВОЗИЛО Е С 10 СКОРОСТИ“.

Тя веднага извика Джаки и й посочи стикера:

— Има велосипед! Виждала съм го да го кара. И след като колелото му не е в гаража, може да е отишъл с него до града. Тъкмо няма да хаби бензин.

— Може би — замисли се Джаки. — Обаче няма да е зле да проверим къщата. Току-виж се подхлъзнал в банята и си счупил врата.

— Това означава ли, че трябва да го гледаме гол?

— Кой ти е казал, че полицейската работа е приятна? — засмя се Джаки. — Хайде!

Къщата бе заключена, ала в градчетата, където голяма част от обитателите си идват само за няколко месеца в годината, полицията знае как да си осигури достъп. Двете провериха обичайните скривалища за резервния ключ. Джаки го откри — висеше на кукичка зад един от кухненските кепенци. С него отключиха задната врата.

— Пастор Когинс? — извика Линда през отворената врата. — Полиция, пастор Когинс, тук ли сте?

Никакъв отговор. Влязоха. Приземният етаж бе чист и подреден, ала въпреки това изпълваше Линда с някакво неприятно чувство. Опита се да се успокои с мисълта, че все пак се намира в чужда къща. В дома на божи служител, при това неканена.

Джаки се качи на горния етаж.

— Пастор Когинс? Полиция. Ако сте тук, обадете се!

Линда застана в подножието на стълбите и погледна нагоре. Нещо тук определено не беше наред. Изведнъж се замисли за Джанин — как се гърчеше в плен на пристъпа. Това също не бе в реда на нещата. Незнайно защо й хрумна, че ако в този момент Джанел се озове тук, отново ще получи пристъп. Да, и ще започне да дърдори странни неща. Може би за Хелоуин и Страшната тиква…

Стълбището си бе съвсем обикновено, обаче нещо я възпираше да се качи. Искаше й се Джаки да каже, че на горния етаж няма никого, за да могат да продължат към сградата на радиостанцията. Обаче не стана така. Партньорката й я извика и Линда нямаше друг избор, освен да се присъедини към нея на горния етаж.

6.

Линда стоеше насред спалнята на свещеника. На едната стена висеше простичък дървен кръст, а на другата — плочка с надпис: „ТОЙ СЕ ГРИЖИ ЗА ВРАБЧЕТО“. Кувертюрата на леглото бе обърната. По чаршафа под нея се виждаха капки кръв.

— И това тук… — промълви Джаки. — Ела при мен.

Макар и неохотно, Линда се подчини. Върху полирания паркет на пода между леглото и стената се виждаше въже с множество възли по него. Възлите бяха окървавени.

— Сякаш някой го е пребил… — каза мрачно Джаки. — До такава степен, че да го нокаутира… После са го положили върху… — Тя изгледа другата жена. — Какво има?

— Май не си израснала в религиозно семейство — отбеляза Линда.

— Напротив. Почитахме Светата троица — Дядо Коледа, Великденското зайче и Феята на зъбчетата. Ами ти?

— Традиционна баптистка съм, но съм чувала за подобни неща. Мисля, че се е самобичувал.

— Отврат! Хората го правят заради греховете си, нали?

— Да. И като се замисля, бичуването напълно се връзва със стила му.

— Значи това тук си е в реда на нещата. Доколкото може да е. Отиди в тоалетната и провери казанчето.

Линда не помръдна. Възлестото въже не беше приятна гледка, ала излъчването на пустеещата къща бе далеч по-потискащо.

— Хайде. Нищо няма да те ухапе и се обзалагам на долар срещу десет цента, че си виждала и по-гадни работи.

Линда влезе в тоалетната. Върху казанчето бяха оставени два списания. Едното бе религиозно — „Небесен трон“. Другото се казваше „Млади ориенталски цепки“. Полицайката се съмняваше, че го продават в книжарниците с богословска литература.

— Е? — подвикна й Джаки. — Ясна ли е вече картинката? Седи си значи на тоалетната чиния, пипа си трюфела…

— Пипа си трюфела? — изкикоти се Линда въпреки сковалото я напрежение. Или може би тъкмо заради него.

— Така казваше майка ми — поясни Джаки. — А щом приключи, си удря един гъзобой, за да изкупи греховете си, след което си ляга и потъва в щастливи азиатски мокри сънища. Тази сутрин е станал освежен и пречистен от греховни желания, свършил си е набожните обязаности и е тръгнал към града с велосипеда си. Не се ли връзва?

Връзваше се. Само не обясняваше защо продължаваше да има усещането, че нещо в тази къща не е наред.

— Хайде да проверим сградата на радиото — предложи Линда. — После ще отидем в града и ще пием кафе. Аз черпя.

— Супер — съгласи се Джаки. — Аз искам моето чисто. Пада ми кръвното.

7.

Входът на ниската, остъклена сграда на Радиото на Исус също бе заключен, ала от високоговорителите, монтирани под козирката, звучеше „Лека нощ, мили Исусе“ в изпълнението на прочутия соул певец Пери Комо. Зад студиото се издигаше кулата на предавателя, чиито алени светлини на върха едва се виждаха на фона на ярката утринна светлина. До кулата имаше продълговата, подобна на хамбар постройка, където според Линда би трябвало да се помещава генераторът на радиото, както и всички онези провизии, необходими за насочването на Божията любов към Западен Мейн, Източен Ню Хемпшир и останалите планети от слънчевата система.

Джаки похлопа по вратата. После заблъска.

— Май няма никого… — каза Линда. Това място също я изпълваше с чувството, че нещо не е наред. Във въздуха витаеше някаква особена миризма — на застояло и спарено. Така миришеше кухнята на майка й дори и след хубаво проветряване. Обаче майка й пушеше като комин и вярваше, че единствената храна, които си заслужаваше да се яде, е пържената на тиган в свинска мас.

Джаки поклати глава.

— Обаче чухме някого, нали?

Линда нямаше какво да каже, защото това бе самата истина. Бяха слушали въпросното радио, докато пътуваха насам, и ясно си спомняха сладникавия водещ, който обяви следващата песен като „още едно послание на Божията любов, въплътено в песен“.

Този път търсенето на ключа се оказа по-дълго, ала Джаки все пак го откри — в плик, пъхнат под пощенската кутия. Освен него в плика имаше и листче, на което някой бе надраскал „1 6 9 3“.

Ключът беше дубликат и малко лепнеше, ала с цената на известни усилия успяха да отключат. Веднага щом влязоха, се задейства неприятното бръмчене на охранителната система. Таблото с кода беше на стената. Джаки въведе кода и шумът престана. Вече звучеше само музика. Пери Комо бе заменен от някакъв инструментал; Линда си каза, че мелодията подозрително напомняше солото на орган от парчето „Ин А Гада Да Вида“ на култовата група „Айрън Бътерфлай“. Тук високоговорителите бяха хиляди пъти по-добри от онези отвън, музиката беше значително по-гръмка — направо оглушителна — и тя имаше чувството, че усеща физически присъствието й в сградата.

„Нима хората наистина могат да работят на фона на тази религиозна врява? — зачуди се тя. — Да отговарят на телефонните обаждания? Да вършат задълженията си? Наистина ли е възможно?“

И тук се долавяше нещо нередно. Не, не си го измисляше, усещаше го с всяка фибра на тялото си. Мястото не просто бе зловещо; в него се таеше осезаема заплаха. Щом видя, че Джаки разкопчава кобура на автоматичния си пистолет, Линда направи същото. Допирът на ръкохватката й подейства успокояващо. Да бъде благословен полицейският патлак, помисли си тя.

— Ехо? — извика партньорката й. — Пастор Когинс? Има ли някой тук?

Никакъв отговор. Бюрото на портиера беше празно. Вляво от него се виждаха две затворени врати. Точно отпред имаше голям прозорец, заемащ цялата стена на главната зала. Линда забеляза мигащите светлинки зад стъклото и предположи, че това е студиото.

Джаки блъсна с крак затворените врати и отстъпи назад. Зад едната се откри неголям кабинет, а зад другата — конферентна зала, обзаведена с изненадващ лукс. На отсрещната й стена се виждаше огромен телевизор с плосък екран, който работеше, макар и с изключен звук. Линда видя известния журналист Андерсън Купър (почти в реален ръст), който, изглежда, предаваше пряко от главната улица на Касъл Рок. Околните сгради бяха украсени със знамена и жълти ленти. На един от близките магазини се виждаше голям плакат с надпис: „ОСВОБОДЕТЕ ГИ!“ Тази гледка засили още повече безпокойството й. Текстът, който течеше в долната част на екрана, гласеше: „ИЗТОЧНИЦИ ОТ МИНИСТЕРСТВОТО НА ОТБРАНАТА ТВЪРДЯТ, ЧЕ РАКЕТНИЯТ ОБСТРЕЛ Е НЕИЗБЕЖЕН“.

— Защо телевизорът е включен? — попита Джаки.

— Защото шефът явно го е оставил така, когато…

Думите й ненадейно бяха прекъснати от бумтящ глас:

— Току-що чухте версията на Реймънд Хауъл на „Христос — мой Господ и водач“.

Сепнати, и двете жени подскочиха от изненада.

— Аз съм Норман Дрейк и бързам да ви напомня три важни неща — първо, слушате предаването „Часът на спасението“ по Радиото на Исус, второ, Бог ви обича, и трето, той изпрати собствения си син, за да умре за вас на кръста на Голгота. Часът е девет и двайсет и пет сутринта и както винаги сме ви напомняли, времето ни изтича. Отдадохте ли сърцето си на Господа? Ще се чуем пак след малко.

Норман Дрейк заглъхна и на негово място се появи някакъв сребролюбив дявол с мазен гласец, който предлагаше цялата Библия на дивиди и обясняваше как прекрасната новина била, че можело да се плати за нея на месечни вноски и да се върне комплектът, ако клиентът случайно не останел доволен от него като свиня в кочина. Двете жени пристъпиха към прозореца на студиото и надзърнаха вътре. Нито Норман Дрейк, нито сребролюбивият дявол бяха там, ала щом рекламата свърши и водещият обяви поредната песен-възхвала към Бога, зелената лампичка грейна в червено, а червената — в зелено. Щом музиката започна, друга червена лампичка светна в зелено.

— На запис е! — възкликна Джаки. — Цялото това нещо е на запис!

— Тогава защо ми се струва, че тук има някой? И не ми казвай, че ти не го усещаш!

Да, така беше, Джаки също го усещаше.

— Всичко това… много е странно. Водещият съобщава дори точното време. Сигурно тази апаратура струва цяло състояние! Като си говорим за духа в машината, докога според теб ще плямпа това чудо?

— Вероятно докато генераторът спре. — Линда забеляза друга затворена врата и я отвори с крак, също както бе сторила партньорката й… Само че за разлика от нея, преди това извади пистолета си. И макар че не бе освободила предпазителя и дулото на оръжието сочеше надолу, това я накара да се почувства по-добре.

Оказа се тоалетна, при това празна. На стената висеше картина, изобразяваща един Исус с доста арийски вид.

— Не съм религиозна — сподели Джаки, — така че би ли ми обяснила защо някой би искал Исус да го гледа, докато сере?

Линда поклати глава.

— Да се махаме оттук, преди да съм психясала напълно — предложи тя. — Това място е досущ като онзи кораб-призрак „Мария Селесте“.

Джаки се озърна нервно наоколо.

— Да, наистина си е зловещичко, спор няма. — И тя внезапно повиши глас, надавайки дрезгав вик, при което Линда подскочи. Прииска й се да каже на Джаки да не вика така. Някой можеше да ги чуе и да дойде насам. Или нещо. — Ехо? Има ли някой? Последен шанс!

Нищо. Никой.

Щом излязоха навън, Линда си пое дълбоко дъх.

— Когато бях тийнейджърка, отидохме с едни приятели в Бар Харбър, където си направихме пикник покрай пътя, насред живописния пейзаж. Бяхме пет-шест човека. Времето беше ясно и можеше да видиш чак Ирландия. Когато приключихме с хапването, казах, че искам да направя снимка. Приятелите ми не спираха да се лигавят и да се закачат, а междувременно аз се опитвах да хвана всичките в кадър. Тогава едно момиче — Арабела, най-добрата ми приятелка по онова време — изведнъж прекрати опитите да вдигне полата на съседката си и ми изкрещя: „Спри веднага, Линда! Спри!“ Аз спрях и се обърнах. И знаеш ли какво видях?

Джаки поклати глава.

— Атлантическия океан. Неусетно бях отстъпила назад чак до ръба на скалата. Естествено, имаше предупредителна табела, но никакъв парапет или нещо подобно… Само още една стъпка и щях да полетя в бездната. Разказвам ти всичко това, защото сега се чувствам по същия начин, както се почувствах тогава.

— Лин, вътре няма никого…

— Не съм убедена. Както и ти.

— Да, имах някакво странно усещане… Но нали проверихме всички помещения…

— Без студиото. Освен това звукът на телевизора и музиката бяха твърде силни. Според теб това нормално ли е?

— Откъде да знам кое е нормално за религиозните фанатици? — разпери ръце Джаки. — Може би очакват Апокалипсиса. Искаш ли да проверим съседната постройка с генератора?

— Никак даже — отвърна Линда и другата жена се засмя.

— Добре. Значи ще докладваме, че не сме намерили и следа от преподобния, така ли?

— Точно така.

— Тогава да потегляме към града. Кафето ни чака.

Преди да седне до Джаки, Линда хвърли още един поглед към сградата на радиото, откъдето продължаваше да ехти музика. Не се чуваха никакви други звуци, дори птиците сякаш бяха занемели, и тя се зачуди дали не се бяха самоубили в стената на Купола… После обаче отхвърли тази мисъл. Макар че знаеше ли човек…

Джаки посочи към микрофона на таблото.

— Искаш ли да им извикам през високоговорителя? Да кажа, че ако някой се крие вътре, най-добре да не се мотае, ами моментално да хукне към града? Защото — току-що ми хрумна — не е изключено да са се уплашили от нас…

— Искам само да се разкараме колкото се може по-бързо оттук — каза партньорката й.

Джаки нямаше никакво намерение да спори с нея. Даде на заден по късата алея и когато излязоха на Битч Роуд, подкара колата към Честърс Мил.

8.

Времето минаваше, а религиозната музика не спираше да звучи. Норман Дрейк се върна и обяви, че часът е девет и трийсет и четири източно „Господ ви обича“ време. Последва реклама на автокъщата на Джим Рени, направена от самия градски съветник: „Дойде времето на годишните ни есенни намаления и да знаете как сме се подготвили само!“ После Големия Джим продължи с отчаян глас, сякаш правеше всичко това за дребни пари: „Имаме фордове, шевролети, плимути! Имаме толкова трудния за намиране пикап «Додж Рам» и дори още по-трудния за намиране «Мустанг»! Хора, говоря не за един или за два, а за цели три мустанга, които са като нови! Единият от тях даже е прочутият кабриолет с шестцилиндров двигател! Всички коли са със знаменитата «християнска гаранция» на Джим Рени! Предлагаме ви невероятно гаранционно обслужване, продаваме на изплащане и отгоре на всичко го правим на толкова ниски цени, че по-ниски просто няма накъде. А точно сега… — той се изкикоти, сякаш се присмиваше на себе си — … сме решили да разчистим автокъщата! Така че елате и няма да съжалявате! Ще получиш и безплатно кафе, друже, и няма да си тръгнеш с празни ръце! Нали знаеш — от Големия Джим купувай, по шосетата лудувай!“

В този момент в дъното на студиото се отвори една врата, която полицайките не бяха забелязали. Зад нея се виждаха още повече мигащи светлинки — цяла галактика. Помещението бе не по-голямо от кутийка и беше осеяно с жици, разклонители, рутери и електронни разпределителни кутии. Всеки би предположил, че вътре няма място за човек. Буши обаче беше не просто мършав; той буквално бе кожа и кости. Очите му бяха искрящи цепнатини, погребани дълбоко в черепа му. Кожата му беше бледа и покрита с петна. Устните му скриваха венци, които бяха изгубили по-голямата част от зъбите си. Ризата и панталоните му бяха мръсни, а от дните, когато бе носил бельо, беше останал само спомен. Въпреки че бе убедена в противното, Сами Буши едва ли щеше да разпознае изчезналия си съпруг. В едната си ръка той държеше сандвич с желе и фъстъчено масло (вече можеше да яде само меки храни), а в другата — деветмилиметров пистолет „Глок“.

Мъжът се приближи до прозореца, който гледаше към паркинга, възнамерявайки да се втурне навън и да убие натрапниците, ако бяха все още тук; за малко да го направи още докато бяха вътре. Обаче се страхуваше. Защото демоните не можеха да бъдат убити. Загинеха ли човешките им тела, те просто се прехвърляха в друг гостоприемник. Когато се пренасяха от тяло в тяло, демоните изглеждаха като черни птици. Готвачът знаеше това, понеже ги беше виждал в ярките съновидения, които го навестяваха, макар и изключително рядко.

Нямаше ги. Бяха си тръгнали. Явно неговият атман[1] се бе оказал твърде силен за тях.

Рени му беше казал, че трябва да спре производството, и готвачът Буши го бе послушал, макар че можеше да се наложи отново да започне да „готви“. Голямата доставка за Бостън отпреди седмица бе изчерпила запасите му. А той не можеше да живее, без да пафка… Все пак от известно време насам това бе най-важната храна за неговия атман.

Засега обаче все още имаше достатъчно. Беше загърбил блуса, който беше толкова важен за него в предишния етап от живота му, когато още беше Фил Буши — Би Би Кинг, Коко и Хрътката Тейлът, Мъди и Виещия вълк, включително и вечния Литъл Уолтър, както бе загърбил и секса. Мамка му, беше загърбил даже ходенето по голяма нужда, понеже страдаше от запек от юли насам. Ала изобщо не му пукаше за това. Онова, което унижаваше тялото, бе благотворно за неговия атман.

Той отново провери паркинга и шосето зад него, за да се увери, че демоните не са се притаили да дебнат наоколо, след което затъкна пистолета в колана на кръста си и се насочи към пристройката на хранилището, която напоследък изпълняваше по-скоро ролята на фабрика. Е, за момента фабриката бе затворена, обаче той можеше да промени това в момента, в който го сметнеше за наложително.

Най-важното, което имаше да направи сега, бе да напълни лулата си.

[1] Философско понятие, с което хиндуистите обозначават човешката душа. — Б.пр. ↑

9.

Ръсти Евърет стоеше и се взираше в пристройката зад болницата, където беше складът. Държеше фенерче, защото двамата с Джини Томлинсън — колкото и парадоксално да звучеше, сега тя беше административният шеф на медицинските услуги в Честърс Мил, бяха решили да изключат захранването във всички части на болницата, където токът не беше от абсолютна необходимост. Сега от мястото, където се намираше, Ръсти чуваше ръмженето на големия генератор, който жадно поглъщаше оскъдните им запаси от пропан.

Туич беше казал, че повечето газови бутилки вече са празни и за съжаление това се оказа самата истина. Според картончето на вратата трябвало да са седем, обаче всъщност били само две. Е, тук обаче Туич не бе познал. Оказа се, че има само една. Ръсти освети с фенерчето си сините букви „БОЛН“, отпечатани върху сребристия метал под емблемата на компанията „Дед Ривър“.

— Казах ти — ненадейно се обади Туич зад гърба му. Ръсти подскочи сепнато.

— Сбъркал си. Има само една.

— Глупости! — изсумтя Туич и пристъпи през прага. Докато обхождаше помещението, Ръсти насочи лъча на фенерчето към натрупаните покрай стените кутии с провизии и голямото — и празно — пространство в средата. — Хъм, май не са глупости!

— Не са ами!

— Тогава има само едно обяснение, безстрашни вожде. Някой ни е свил пропана.

Парамедикът не искаше да повярва в това, ала май нямаше особено голям избор.

Изведнъж Туич приклекна и му махна с ръка да се приближи.

— Ела да видиш нещо!

Ръсти се наведе. Заемащият около декар парцел зад болницата бе асфалтиран през лятото и понеже все още не бе станало достатъчно студено, за да се напука настилката, повърхността й беше гладка като добре опънат черен чаршаф. Поради тази причина пред плъзгащите се врати на склада ясно се виждаха следи от широки автомобилни гуми.

— Предполагам, че ги е оставил голям товарен камион — отбеляза Туич.

— Или какъвто и да е камион.

— Какво ще кажеш да проверим бараката зад кметството? Туич не вярва на Голям вожд Рени. Той лош шаман.

— Защо ще взима нашия пропан? Градският съвет си има предостатъчно!

Те минаха през вратата, водеща към пералнята на болницата, която също бе оставена без електричество (поне засега). До вратата имаше пейка. Над нея на тухлената стена бе закачена табелка с надпис: „ПУШЕНЕТО ТУК ЩЕ БЪДЕ ЗАБРАНЕНО ОТ ПЪРВИ ЯНУАРИ. ОТКАЖЕТЕ ГО СЕГА И СИ СПЕСТЕТЕ НЕПРИЯТНОСТИТЕ!“

Туич извади пакет „Марлборо“ и предложи на Ръсти. Той машинално махна с ръка, обаче после явно размисли и си взе една цигара. След като запалиха, Туич попита:

— Откъде знаеш?

— Откъде знам какво?

— Че си имат предостатъчно. Проверявал ли си?

— Не — отвърна Ръсти. — Но ако ще крадат, защо точно от нас? Първо, не е хубаво да се краде от болница, и второ, пощата е точно до нас. Те също би трябвало да имат някакви запаси…

— Може би Рени и приятелчетата му вече са ги овършали. Пък и колко да имат в пощата? Една бутилка? Или две? Нищо работа.

— Не мога да разбера за какво им е да го правят. Не виждам никакъв смисъл.

— Нищо в тази история няма смисъл — подхвърли Туич и се прозина толкова широко, че парамедикът чу как изскърцаха челюстите му.

— Предполагам, че си приключил с визитацията — отбеляза Ръсти и изведнъж се замисли колко сюрреалистична бе ситуацията. След смъртта на Хаскел бе станал главен лекар на болницата, а Туич — който само допреди три дни изпълняваше функциите на медицинска сестра, — бе заел предишната му позиция и сега беше негов асистент.

— Аха — кимна Туич. — Господин Карти няма да доживее до края на деня.

Ръсти си бе помислил същото още преди седмица — Ед Карти страдаше от рак на стомаха в последен стадий, — ала ето че човекът все още се държеше.

— Да не е изпаднал в кома?

— Уцелихте в десетката, сенсей.

Що се отнася до другите им пациенти, Туич можеше да ги преброи на пръстите на едната си ръка. И в конкретния случай това си беше невероятен късмет, каза си Ръсти. Обаче беше твърде уморен и угрижен, за да се почувства като късметлия.

— Бих казал, че състоянието на Джордж Уърнър е стабилно.

Уърнър беше на шейсет години, живееше в източната част на града и страдаше от сериозно затлъстяване. В деня на появата на Купола бе получил инфаркт на миокарда. Ръсти смяташе, че ще му се размине… засега.

— Що се отнася до Емили Уайтхаус… — Туич вдигна рамене. — Там работата е зле, сенсей.

Емили Уайтхаус, която беше на четирийсет и теглото й не надвишаваше нормалното дори с половин килограм, също бе получила миокарден инфаркт около час-час и нещо след инцидента с Рори Динсмор. Състоянието й беше по-опасно от това на Джордж Уърнър, понеже жената бе маниачка на тема фитнес и се бе сблъскала със „спукания балон на здравословния живот“, както обичаше да казва доктор Хаскел.

— Момичето на Фрийман се подобрява, Джими Сиройс още се държи, а Нора Коувланд е в страхотна форма. Следобед вероятно ще я изпишем. Като цяло положението не е никак зле.

— Така е — кимна Ръсти, — но ти гарантирам, че ще се влоши. Да те питам нещо… ако получиш травма на главата при катастрофа, би ли искал аз да те оперирам?

— Не — усмихна се Туич. — Ще чакам доктор Хаус да се появи.

Ръсти загаси цигарата си в една консервена кутия и погледна към полупразния склад. Може пък да успееше да надзърне в хранилището зад градския съвет — какво толкова щеше да стане?

Този път беше негов ред да се прозине.

— Колко време ще издържиш така? — поинтересува се Туич. От шеговития му тон не бе останала и следа.

— Питам, защото в момента ти си единственият лекар в Честърс Мил.

— Колкото се наложи. Това, което ме притеснява, е да не допусна някоя грешка от преумора. И да не изникне проблем, чието решение е извън моята компетентност.

— Той се замисли за Рори Динсмор… и Джими Сиройс. Мисълта за Джими му подейства по-потискащо, понеже Рори вече бе недосегаем за каквито и да било лекарски грешки. Джими, от друга страна…

Съзнанието му се върна към операционната и приглушеното бипкане на уредите. Ръсти се видя как стои надвесен над бледия крак на Джими, загледан в черната черта, отбелязваща мястото на предстоящия разрез. Замисли се за Дъги Туичъл и неговата компетентност по отношение на упойките. Почувства как Джини Томлинсън пъха скалпел в ръката му и усети студения поглед на сините й очи, които го наблюдаваха над маската.

„Господи, ако можеш да ми спестиш това!“ — пожела си той.

Туич сложи ръка на рамото му.

— Не се притеснявай, ще се справиш — успокои го. — Решавай проблемите ден по ден.

— Май трябва да ги решавам час по час — отвърна Ръсти и се изправи. — Трябва да отскоча до здравния център и да проверя какво е положението там. Слава богу, че това не се случи през лятото; тогава щяхме да имаме три хиляди туристи и седемстотин деца от летните лагери.

— Искаш ли да дойда с теб?

Той поклати глава.

— По-добре остани тук и провери отново как е Ед Карти. Виж дали все още е в страната на живите.

Ръсти хвърли още един поглед към склада, след което свърна зад ъгъла на сградата и пое към здравния център, издигащ се в далечния край на болничната алея.

10.

Джини беше в болницата, разбира се; трябваше да претегли за последно новороденото бебе на госпожа Коувланд, преди да ги пусне да се приберат вкъщи. Дежурна на регистратурата в здравния център беше седемнайсетгодишната Джина Буфалино, която имаше точно шест седмици медицински стаж. Тя изгледа ужасено главния лекар, при което сърцето му се сви в лошо предчувствие, ала гледката на празната чакалня го успокои. Все пак това не беше никак малко.

— Някакви обаждания? — попита Ръсти.

— Едно. От госпожа Венциано на Блек Ридж Роуд. Бебето й си заклещило главичката между пръчките на креватчето. Искаше да изпратим линейка. Аз… аз й казах да намаже главата на детенцето със зехтин и да опита да се справи сама. Чухме се отново, вече всичко е наред.

Ръсти се усмихна. Е, девойчето явно си го биваше. Изпълнена с облекчение, Джина му се усмихна в отговор.

— Е, поне нямаме пациенти — отбеляза той. — Което е чудесно.

— Не е съвсем така. Госпожа Гринъл е тук… Андрея се казваше, нали? Настаних я в трета стая. — Момичето се поколеба. — Стори ми се доста разстроена.

Сърцето на Ръсти, което тъкмо бе започнало да се отпуска, отново се сви. Андрея Гринъл. При това разстроена. Това означаваше само едно — че иска ударна доза от предписания й оксиконтин. Той обаче не можеше да й го даде, ако искаше съвестта му да е чиста, без значение дали Анди Сандърс държи купища от препарата в склада си.

— Ясно — измърмори и тръгна по коридора към трета стая, ала внезапно се спря и погледна назад. — Защо не ми звънна да ми кажеш?

Джина поруменя.

— Тя ме помоли да не го правя.

Думите й го озадачиха, ала само за миг. Андрея може и да имаше проблем с хапчетата, обаче не бе глупачка. Знаеше, че ако Ръсти е в болницата, най-вероятно е в компанията на Туич. А Дъги Туичъл беше нейният по-малък брат, който дори на трийсет и девет годишна възраст трябваше да бъде пазен от грозните житейски истини.

Ръсти спря пред вратата с черната цифра три и се опита да се вземе в ръце. Нямаше да му бъде никак лесно. Андрея не беше от закоравелите алкохолици, които твърдяха, че пиенето няма нищо общо с проблемите им, нито пък от пристрастените наркомани, чийто брой нарастваше със страшна бързина през последните години. Отговорността, с която се отнасяше към проблема си, усложняваше ситуацията и правеше още по-трудно лечението й. Животът й определено не беше никак лесен след падането й. Оксиконтинът бе най-добрият препарат за нея, понеже й позволяваше да се справя с болката, да спи нормално и да започне терапия. Не беше нейна вината, че медикаментът, който й осигуряваше всичко това, беше известен като „хероин за селяндури“.

Накрая, след като бе репетирал как категорично й отказва, отвори вратата и влезе. „Любезно, но безкомпромисно“ — каза си. Любезно, но безкомпромисно.

Андрея седеше на един стол в ъгъла точно под постера за вредното въздействие на холестерола. Коленете й бяха събрани, а главата й бе сведена върху чантичката в скута й. Беше едра жена, а сега изглеждаше невероятно дребничка. И някак смалена. Когато вдигна глава и той видя изпитото й лице — бръчките, обрамчващи като скоби устата й, и почти черните кръгове около очите й, — Ръсти неочаквано промени решението си и в крайна сметка склони да напише рецептата върху една от жълтите бланки на доктор Хаскел. Може би, след като тази история с Купола приключеше, щеше да я включи в някоя програма за освобождаване от медикаментозна зависимост; щеше да я заплаши, че ако не се съгласи, ще разкаже всичко на брат й. Сега обаче щеше да й даде онова, от което се нуждаеше. Рядко бе виждал толкова неистов наркотичен глад.

— Ерик… Ръсти… имам голям проблем.

— Знам. Виждам. Ще ти напиша…

— Не! — извика тя и му хвърли поглед, изпълнен с ужас. — Недей, даже и да те моля! Аз съм пристрастена и трябва да спра! Станала съм проклета дърта наркоманка! — Лицето й се сгърчи като смачкана хартия. Тя се опита да го изглади, ала не можа и го закри с длани. Измъчените й ридания се запроцеждаха между пръстите й и проехтяха в стаята.

Ръсти се приближи до нея, приклекна и я прегърна.

— Андрея, хубаво е, че искаш да го направиш — даже е чудесно, — но сега едва ли е най-подходящият момент за това…

Тя го изгледа със сълзящи, зачервени очи.

— Прав си, това е възможно най-неподходящото време, но трябва да стане сега! И ти не трябва да казваш нищичко нито на Дъги, нито на Роуз. Можеш ли да ми помогнеш? Може ли изобщо да стане? Защото сама няма да се справя. Тези гнусни розови хапчета! Слагам ги в аптечката си и казвам: „Толкова за днес!“, а само след час отново ги взимам! Никога не съм се чувствала толкова безсилна, никога през целия си живот! — Тя понижи глас, сякаш споделяше съкровена тайна. — Мисля, че вече болките не идват от гърба ми, а мозъкът ми заповядва на гърба ми да ме боли, за да гълтам тези гадни хапове!

— Защо искаш да ги спреш точно сега, Андрея?

Тя само поклати глава.

— Можеш ли да ми помогнеш, или не?

— Да, но ако очакваш да бъде бързо и окончателно, ще трябва да те разочаровам. Например ще започнеш да получаваш… — В съзнанието му за миг изплува образът на Джанин — как се гърчи в леглото си и бълнува за Страшната тиква. — Ще започнеш да получаваш кризи.

Андрея или не го чу, или не обърна никакво внимание на думите му.

— Колко време ще продължи?

— Физическата част? Две седмици. Максимум три-четири. — „В най-добрия случай“ — помисли си той, ала предпочете да й спести тази подробност.

Тя стисна ръката му. Дланта й бе леденостудена.

— Очаквах да стане по-бързо…

Изведнъж Ръсти бе осенен от една изключително неприятна идея. Може би се дължеше на параноята, предизвикана от повишения стрес напоследък, обаче не бе лишена от убедителност.

— Андрея, да не би да те изнудва някой?

— Шегуваш ли се? Всички знаят, че взимам тези хапчета, все пак живеем в толкова малко градче…

Той си помисли, че това не е отговор на въпроса му, но нищо не каза.

— Какъв е най-краткият възможен срок? — попита жената.

— С инжекции Б-12 — плюс тиамин и витамини — може да стане и за десет дни. Обаче ще ти бъде много трудно. Няма да можеш да спиш и ще страдаш от така наречения „синдром на неспокойните крака“. Неслучайно се казва, че лошите навици умират най-трудно. Трябва също така някой да следи за постепенното намаляване на дозата — някой, който да съхранява таблетките ти и да не ти ги дава, когато му ги поискаш. Защото, повярвай ми, ще го направиш.

— Десет дни? — Андрея изглеждаше обнадеждена. — Дотогава това нещо… този Купол… вече би трябвало да го няма, нали?

— Би трябвало — кимна Ръсти. — Надявам се, че още днес следобед ще се отървем от него.

— Десет дни — повтори тя. — Десет дни.

„Според най-оптимистичния сценарий — помисли си той. — Ала дори и да ги откажеш, до края на живота си ще копнееш за тях.“

Не посмя да изрече нито първото, нито второто на глас.

11.

В „Дивата роза“ беше необичайно оживено за понеделник сутринта… ала естествено в историята на Честърс Мил нямаше понеделник като този. Въпреки това редовните клиенти си тръгнаха, когато Роуз обяви, че спира да приема поръчки за грила и че ще го включат отново чак в пет следобед.

— Междувременно можете да отскочите до „Моксис“ в Касъл Рок и да хапнете там — подхвърли тя.

Шегата й породи взрив от аплодисменти, защото освен всичко друго „Моксис“ бе изключително долнопробно заведение.

— Значи няма да обядваме, така ли? — попита Ърни Калвърт.

Роуз погледна към Барби, който разпери ръце в красноречив жест.

— Ще я караме на сандвичи — заяви тя. — Докато и те не свършат.

Нови аплодисменти. Тази сутрин хората изглеждаха в изненадващо добро настроение — смееха се и си разменяха шегички. А може би най-добрият знак за повдигнатия дух на хората бе задната част на ресторанта, където местата около масата за игра на карти отново бяха заети.

Навярно до известна степен за това бе спомогнал и телевизорът върху барплота, който в момента бе включен на Си Ен Ен. Коментаторите изказваха предимно предположения, обаче думите им звучаха обнадеждаващо. Неколцината учени, които бяха интервюирани, заявиха, че има голяма вероятност крилатата ракета да пробие невидимата преграда и да сложи край на кризисната ситуация. Един даже оцени шанса за успех на „повече от осемдесет процента“. Да не забравяме обаче, че той беше от Масачузетския технологичен институт, помисли си Барби. Ето защо можеше да си позволи този оптимизъм.

Сега, докато почистваше решетките на грила, някой похлопа на вратата. Той вдигна поглед и видя Джулия Шамуей, придружена от три деца. Те й придаваха вид на прогимназиална учителка, повела учениците си на екскурзия. Барби пристъпи към вратата и избърса ръцете си в престилката.

— Ако пускаме всеки, който иска да яде, провизиите ни ще свършат за нула време! — изсумтя ядосано Ансън, който в момента почистваше масите. Роуз бе отскочила до „Фуд Сити“, за да се опита да купи още месо.

— Не мисля, че са дошли за храна — отвърна му Барби и се оказа съвсем прав.

— Добро утро, полковник Барбара — поздрави го Джулия и се усмихна като Мона Лиза. — Ще ми се да ви наричам майор Барбара. Като…

— Пиесата на Бърнард Шоу, знам — махна с ръка той. Беше го чувал вече. Поне десет хиляди пъти. — Ще ми представиш ли бойната си дружина?

Първото от децата бе извънредно високо и извънредно кльощаво момче с рошава тъмнокестенява коса; второто бе по-ниско и пълничко и носеше размъкнати къси панталони и избеляла тениска на „Фифти Сент“; третото бе симпатично момиче със светкавица на бузата. И макар че бе рисунка, а не татуировка, определено й придаваше чар. Барби си даде сметка, че ако й каже, че прилича на знаменитата роклъвица от осемдесетте Джоан Джет, девойчето едва ли щеше да разбере с кого я сравняват.

— Нори Калвърт — обяви Джулия, докосвайки рамото на момичето, — Бени Дрейк. А този висок свежарко е Джоузеф Макклачи. Вчерашната протестна демонстрация бе негова идея.

— Но не исках никой да пострада — побърза да каже Джо.

— Ти нямаш никаква вина за случилото се — каза му Барби. — Така че не си го слагай на сърцето.

— Ти наистина ли си най-големият шеф? — попита Бени, гледайки го с възхищение.

— Не — засмя се Барби. — И нямам намерение да се правя на голям шеф, освен ако не стане абсолютно наложително.

— Обаче познаваш войниците навън, нали? — включи се и Нори.

— Е, не лично. Все пак те са морски пехотинци, а аз бях в сухопътните войски.

— Ти все още си в сухопътните войски — отбеляза Джулия. На лицето й бе изписана загадъчната й студена усмивка, ала в очите й се четеше вълнение. — Може ли да поговорим? Младият господин Макклачи има страхотна идея. Дано само да проработи.

— Ще проработи — заяви Джо. — Става ли въпрос за компютърни изгъз… неща, аз съм най-големият шеф.

— Заповядайте в офиса ми — усмихна се Барби и ги поведе към барплота.

12.

Идеята наистина бе страхотна, но вече наближаваше десет и половина и ако искаха това да се случи, трябваше да действат бързо. Барби се обърна към Джулия:

— Носиш ли си джиесе…

Тя му го пъхна в ръката, преди да успее да довърши:

— Номерът на Кокс е в паметта.

— Супер. Не че знам как да вляза там…

Джо взе апарата.

— Ти от Средните векове ли идваш?

— Да! — отвърна той. — Когато рицарите бяха храбри, а жените ходеха без бельо.

Нори се засмя и вдигна малкия си юмрук. Барби го удари леко със своя.

Джо натисна няколко бутончета на клавиатурата. Заслуша се, след което подаде телефона на младия мъж.

Сякаш Кокс бе чакал с телефон в ръка, защото се обади в мига, в който Барби допря джиесема на Джулия до ухото си.

— Как е положението, полковник? — попита Кокс.

— Като цяло бива.

— Това е едно добро начало.

„Лесно ти е да го кажеш“ — помисли си Барби.

— Предполагам, че положението ще остане такова поне до момента, в който ракетата не рикошира в Купола или го пробие, причинявайки огромни щети на горите и стопанствата от нашата страна на барикадата. Нещо, което жителите на Честърс Мил ще приветстват. Какво казват вашите хора?

— Нищо особено. Гледат да се въздържат от прогнози.

— По телевизията друго разправят…

— Нямам време да гледам телевизия — отсече рязко Кокс. — Имаме определени надежди. Мислим, че си струва да опитаме.

Джулия го попита с очи: „Какво става?“

— Полковник Кокс, в момента съм с четирима мои приятели. Единият е младеж на име Джо Макклачи, който има доста добра идея. Ей-сега ще ви го дам… — Момчето заклати глава толкова яростно, че косата му се развя във въздуха. Барби обаче не обърна внимание на това. — … да ви обясни всичко.

Той подаде телефона на Джо и му каза само:

— Говори.

— Но…

— Недей да спориш с големия шеф, синко. Говори.

Джо го послуша. В началото беше малко притеснен и се запъваше, обаче колкото повече навлизаше в подробностите около идеята си, толкова по-ясна и уверена ставаше речта му. По едно време се заслуша, а по-късно и се усмихна. Накрая възкликна: „Точно така, сър. Благодаря ви много, сър!“ и върна апарата на Барби.

— Ще се опитат да засилят сигнала на безжичния ни достъп до интернет, преди да изстрелят ракетата! — възкликна момчето. — Еба си якото! — В следващия миг Джулия го сграбчи за ръката и Джо изрече: — Съжалявам, госпожице Шамуей, не исках да кажа това.

— Не, няма проблеми, просто искам да знам можеш ли да работиш с това нещо?

— Шегувате ли се? Никакъв проблем.

— Полковник Кокс? — попита Барби. — Вярно ли е това за безжичния интернет?

— Не можем да спрем нещо, което според вас ще помогне — отвърна Кокс. — А и все пак вие ми дадохте тази идея. Така че защо да не ви помогнем? Ще имате най-бързия интернет в света, поне за днес. Между другото, това хлапе е страшно умно.

— Да, сър, и аз имам същото впечатление — каза Барби и вдигна палец към Джо. Момчето засия от радост.

— Ако идеята на младежа проработи и успеете да направите запис, погрижете се и ние да получим копие. Естествено, ние също ще записваме, обаче учените, които се занимават с тази работа, ще искат да видят как е изглеждал ударът и от вашата страна на Купола.

— Мисля, че ще направим нещо още по-добро — заяви Барби. — Ако Джо свърши всичко както трябва, повечето жители на Честърс Мил ще могат да го гледат на живо.

Този път Джулия вдигна юмрук във въздуха и той го посрещна със своя.

13.

— Уха! — извика Джо. Страхопочитанието, изписано на лицето му, го караше да изглежда на осем вместо на тринайсет. Увереността бе изчезнала от гласа му. Двамата с Барби стояха на трийсетина метра от мястото, където Битч Роуд се срязваше от Купола. Вниманието им бе насочено не към войниците, които се бяха обърнали с лице към тях, а към предупредителната лента и големия червен хикс, нарисуван върху невидимата преграда.

— Местят лагера си или както там му викате — отбеляза Джулия. — Палатките ги няма.

— Така е. След около… — Барби погледна часовника си — … деветдесет минути тук ще стане доста напечено. Затова по-добре се захващай веднага за работа, синко.

Докато стояха тук, насред пустия път, той изведнъж се изпълни със съмнение, дали Джо ще успее да свърши онова, което обеща.

— Добре, но… виждате ли дърветата?

Отначало Барби не разбра какво има предвид и се обърна към Джулия, ала тя само вдигна рамене. Тогава момчето посочи с ръка и той разбра. Клоните на дърветата от външната страна на Купола танцуваха под ласките на есенния ветрец и сипеха разноцветните си листа върху морските пехотинци под тях. От вътрешната страна обаче клонките едва помръдваха и повечето от тях бяха запазили почти непокътнати своите премени. Барби беше сигурен, че въздухът преминава през преградата, но не и вятърът. Куполът убиваше скоростта му. Изведнъж се сети за онова поточе, на което двамата с Пол Гендрън, човекът с бейзболната шапка на „Тюлените“, се бяха натъкнали. Как водата се събираше, сякаш преградена от невидим бент.

— Листата от тази страна изглеждат някак… — Джулия се запъна. — Безжизнени. Вкаменени.

— Защото от другата страна духа вятър, а от тази има само лек полъх — обясни Барби и се зачуди дали наистина е така. Дали не пропускаше нещо много важно? Имаше ли обаче смисъл да се впускат в размишления за чистотата на въздуха в Честърс Мил, при положение че не могат да направят нищо по въпроса? — Давай, Джо. Свърши си работата.

По пътя за насам бяха минали през дома на Макклачи, за да може момчето да вземе своя лаптоп „Пауър Бук“. (Госпожа Макклачи бе накарала Барби да се закълне, че ще направи всичко, за да бъде синът й в безопасност, и той се бе заклел.) Сега Джо посочи към шосето:

— Там добре ли ще е?

Барби вдигна длани пред лицето си и оформи кръг, след което погледна през него към червения хикс.

— Малко наляво. Можеш ли да я изпробваш? Да провериш как се вижда?

— Да — кимна момчето, отвори лаптопа си и го включи. Разнесе се характерното за „Мак“ бръмчене и Барби си каза, че този звук никога не му се бе струвал толкова приятен. В същото време в сложения на асфалта на Битч Роуд сребрист компютър имаше нещо сюрреалистично. Сякаш символизираше по един перфектен начин всичко, което се бе случило през последните три дни.

— Батерията е заредена, така че ще издържи поне шест часа — отбеляза Джо.

— Няма ли по някое време да мине в „тих“ режим? — попита Джулия.

Джо я дари с онзи снизходителен детски поглед, който обикновено казва: „О, мамо, я стига!“ После се обърна отново към Барби:

— Ако ракетата изпържи моя „Мак“, обещавате ли да ми купите нов?

— Чичо Сам ще ти купи друг — успокои го младият мъж. — Лично ще напиша официална молба.

— Добре.

Джо се наведе над лаптопа си. Над монитора бе монтирано малко сребристо цилиндърче. Момчето обясни на спътниците си, че това е „Ай Сайт“ — най-модерната компютърна камера. Междувременно прокара пръсти по клавиатурата, натисна ENTER и изведнъж на екрана се появи Битч Роуд. И понеже уредът бе сложен на земята, всяка неравност и изпъкналост изглеждаше като планина. На заден план се виждаха и морските пехотинци, макар и само до глезените.

— Сър, имате ли картина, сър? — попита един от тях.

Барби вдигна глава.

— Нека поставим въпроса така, пехотинецо — ако аз ви инспектирах, в момента щяхте да правите лицеви опори с моя крак в задника ви. Бомбето на лявата ви кубинка е надраскано. А това е неприемливо за цивилна задача.

Войникът сведе поглед към кубинката си и установи, че наистина е надраскана. Джулия се засмя, ала Джо си замълча. Вниманието му беше погълнато от компютъра.

— Прекалено ниско е… — измърмори момчето. — Госпожице Шамуей, имате ли нещо в колата, с което можем да го… — Джо вдигна длан на около метър от земята.

— Мисля, че да — кимна тя.

— Донесете ми и малкия спортен сак, ако обичате.

— Пръстите му отново затанцуваха по клавиатурата. — Може ли джиесема? — подвикна след малко.

Барби му го подаде и хлапето занатиска малките бутончета със свръхестествена бързина.

— Бени? О, Нори, добре. Там ли сте? — Кратка пауза. — Добре. Не, май никога не съм стъпвал в бирария. Готови ли сте? Супер. Давайте така. — Той се заслуша, след което се усмихна. — Шегувате ли се? Леле, не мога да повярвам какво става. Наистина го направиха, яко усилиха безжичния сигнал. Ей-сега ще включа рутера. — Той прекъсна разговора и подаде телефона на Барби.

Междувременно Джулия се върна със сака на Джо и голям кашон, в който се намираха неразпространените броеве на неделния извънреден брой на „Демократ“. Момчето сложи лаптопа върху кашона (на Барби му се зави свят от рязката промяна на картината), след което провери камерата и обяви, че всичко е на шест. Наведе се и взе да рови из сака си, докато не извади нещо като черна кутийка с антена, която присъедини към компютъра. Войниците се бяха струпали от другата страна на Купола и ги наблюдаваха с интерес. „Е, вече знам как се чувстват рибките в аквариума“ — помисли си Барби.

— Дотук добре… — измърмори Джо. — Зелената лампичка светна, значи би трябвало да няма проблеми…

— Искаш ли да се обадиш на твоите…

— Ако проработи, те сами ще ми звъннат — отвърна момчето, след което изведнъж възкликна: — Опа, май се задават неприятности!

Отначало Барби си помисли, че има предвид нещо покрай лаптопа, ала после осъзна, че хлапето дори не гледаше натам. Веднага проследи посоката на погледа му и зърна зелената кола на шерифа. Не се движеше бързо, но светлините й примигваха. Щом спря, Пит Рандолф слезе от шофьорското място, а от съседното се надигна Големия Джим. От вниманието на Барби не убягна как се разклати автомобилът, когато масивното туловище на градския съветник го освободи от тежестта си.

— Абе, вие какво правите тук? — попита Големия Джим.

Телефонът в ръката на Барби иззвъня. Той обаче го подаде на Джо, без да отделя очи от двамата мъже, които се приближаваха към тях.

14.

Надписът над входа на „Дипърс“ гласеше: „ДОБРЕ ДОШЛИ НА НАЙ-ГОЛЕМИЯ ДАНСИНГ В МЕЙН!“ и за пръв път в историята на заведението то гъмжеше от посетители в единайсет и четирийсет и пет на обяд. Томи и Уилоу Андерсън любезно посрещаха всички още на входа — досущ като свещеници, приветстващи енориашите си в черквата. В случая храмът бе „Първата църква на рокбандите директно от Бостън“.

В началото аудиторията бе притихнала, понеже на големия екран нямаше нищо друго освен думата: „ИЗЧАКАЙТЕ“. После обаче Бени и Нори присъединиха необходимите кабели и превключиха телевизора на съответния режим за възпроизвеждане. И изведнъж пред очите на всички се появи Битч Роуд — в живи, ярки цветове, а на заден план се виждаха падащите около войниците пъстри есенни листа.

Тълпата избухна в аплодисменти и възторжени викове.

Доволен, Бени удари вдигнатата длан на Нори, а тя го целуна по устните. Това бе най-щастливият миг в живота на момчето и определено засенчваше момента, когато успя да направи със скейтборда си пълен кръг във вътрешността на огромна тръба, без да изгуби равновесие.

— Обади му се! — настоя Нори.

— Веднага — отвърна Бени. Струваше му се, че лицето му всеки момент ще пламне и ще изгори, обаче се усмихваше. Натисна бутона за повторно набиране и доближи джиесема до ухото си. — Човече, успяхме! Картината е толкова добра, че…

Джо обаче попари ентусиазма му.

— Хюстън, имаме проблем.

15.

— Не знам какво си мислите, че правите — изръмжа шериф Рандолф, — обаче искам обяснение. — И това нещо… — той посочи лаптопа — … моментално да бъде изключено!

— Извинете ме, сър — обади се един от морските пехотинци. Носеше пагони на младши лейтенант. — Това е полковник Барбара и има официално разрешение от правителството на САЩ за тази операция.

Големия Джим отвърна на тези думи с най-саркастичната си усмивка. Вената на врата му пулсираше.

— Полковник? Този човек ни създава само главоболия. Той е просто един готвач в местния ресторант.

— Сър, моите заповеди…

Рени размаха показалец на лейтенанта.

— Тук, в Честърс Мил, единствената официална власт, която признаваме в момента, е нашата, войнико, и аз съм нейният представител. — Той се обърна към Рандолф: — Шерифе, ако хлапето не иска да го изключи, ти сам издърпай кабела.

— Не виждам никакъв кабел — заяви Рандолф. Погледът му се местеше от Барби към младшия лейтенант и Големия Джим. И бе започнал да се поти.

— Тогава смачкай проклетия му екран с крак! Стъпчи го като хлебарка!

Шерифът пристъпи напред. Въпреки че изглеждаше изплашен, Джо прояви достатъчно смелост, за да застане пред поставения върху кашона лаптоп. Мобилният телефон продължаваше да е в ръката му.

— По-добре не го правете. Компютърът си е мой, а аз не съм нарушил никакъв закон!

— Отдръпни се, шерифе — каза Барби. — Това е заповед. Ако все още зачиташ правителството на страната, в която живееш, ще се подчиниш.

Рандолф се озърна притеснено.

— Джим, може би трябва да…

— Нищо не трябва — отсече той. — Точно в този момент това е страната, в която живееш. Стъпчи тази проклета джаджа!

Тогава Джулия направи крачка напред, грабна лаптопа и го обърна така, че уебкамерата да започне да снима шерифа и градския съветник. Няколко кичура се бяха изплъзнали от строгия й кок и се вееха покрай розовите й бузи. Барби си каза, че така изглежда изключително красива.

— Попитай Нори дали ги виждат! — обърна се Джулия към момчето.

Усмивката на Големия Джим застина в грозна гримаса.

— Жено, ти не се бъркай! Спри проклетия компютър!

— Попитай дали ги виждат!

Джо заговори по телефона. Заслуша се. После заяви:

— Виждат ги. Виждат господин Рени и шериф Рандолф. Нори ми каза, че хората искат да разберат какво точно става.

На лицето на Рандолф се изписа страх, а на това на Рени — гняв.

— Кой иска да разбере какво става? — попита Рандолф.

— Осъществихме предаване на живо до „Дипърс“… — започна Джулия.

— Тази греховна клоака! — извика Големия Джим. Дланите му бяха свити в юмруци. Барби си каза, че мъжът навярно има поне петдесетина кила в повече и се мръщеше при всяко движение на дясната си ръка — сякаш я бе навехнал, — ала все още изглеждаше способен да удря с нея. И съдейки по вбесената му физиономия, като нищо можеше да го направи. Към кого обаче щеше да бъде насочено крошето му — към Барби, Джулия или момчето… Може би и самият Рени не знаеше.

— Хората се събират там от единайсет без петнайсет — продължи Джулия. — Новините се разпространяват бързо. — Тя се усмихна и наклони глава настрани. — Искаш ли да помахаш на своите избиратели, Голям Джим?

— Това е блъф — изсумтя Рени.

— Защо да блъфирам за нещо, което може толкова лесно да се провери? — Тя се обърна към Рандолф: — Обади се на някой от полицаите си и ги попитай къде в момента се е насъбрал най-много народ. — После отново насочи вниманието си към Големия Джим: — Ако спреш предаването, стотици хора ще разберат, че си ги лишил от възможността да станат свидетели на събитие, което е от изключителна важност за тях. Нещо повече — животът им буквално зависи от него.

— Нямате разрешение от местната власт за подобно нещо!

При тези думи Барби, който обикновено се владееше доста добре, почувства как кипва. Ала не защото градският съветник се държеше като глупак. Не, Рени определено не беше такъв и може би точно това изкара младия мъж от кожата му.

— Какъв ви е проблемът всъщност? Нещо опасно ли виждате тук? Защото аз не виждам нищо такова. Идеята бе да нагласим камерата, да пуснем лаптопа да предава на живо какво се случва и после да се отдалечим на безопасно разстояние.

— Ако ракетата не успее да пробие Купола, само ще предизвикате излишна паника. Едно е да знаеш, че нещо се е прецакало, а съвсем друго — да го видиш. И нищо чудно да избухнат я бунтове, я безредици…

— Имате много лошо мнение за хората, които са ви избрали, господин съветник.

Големия Джим отвори уста, за да му отвърне — Барби предполагаше, че ще каже нещо от сорта на: „Непрекъснато се убеждавам в това“, ала явно осъзна, че голяма част от жителите на Честърс Мил следят словесния им сблъсък на широкоекранен телевизор. С перфектно дигитално качество на картината.

— Ще изтрия от лицето ти самодоволната ти саркастична усмивчица, Барбара — процеди Рени.

— Ние също ли не бива да се усмихваме? — попита Джулия.

Джо Плашилото прикри устата си с длан, но усмивката му не остана незабелязана от Рандолф и Големия Джим. Сподавеният му кикот също бе достатъчно красноречив.

— Ей, хора! — извика им младши лейтенантът. — Разчистете по-бързо района, защото времето напредва!

— Джулия, обърни тази камера към мен — заяви Барби.

Тя изпълни молбата му.

16.

„Дипърс“ буквално се пукаше по шевовете — дори паметното новогодишно шоу за посрещането на 2009, когато специални гости бяха музикантите от „Ватикан Секс Китънс“, не познаваше подобно стълпотворение от хора. И никога досега заведението не бе събирало толкова тиха публика. Над петстотин души се бяха наредили като сардели един до друг и наблюдаваха съсредоточено как уебкамерата се завърта на сто и осемдесет градуса и се заковава върху Дейл Барбара.

— Ето го моето момче — прошепна Роуз Туичъл и се усмихна.

— Здравейте, приятели — каза Барби. Картината бе толкова добра, че неколцина от събралите се отвърнаха на поздрава му. — Аз съм Дейл Барбара и отново бях призован на военна служба като полковник в американската армия.

Хората зашушукаха изненадано помежду си.

— Отговорността за предаването на живо от Битч Роуд е изцяло моя и както вероятно сте разбрали, между мен и градския съветник Рени има известни разногласия по отношение на това дали да продължим излъчването.

Шушукането прерасна в приглушен ропот.

— Тази сутрин обаче нямаме никакво време да спорим по тънкостите около това кой е по-главен — продължи той. — Сега ще насочим уебкамерата към предполагаемата точка на удара от крилатата ракета. Дали предаването на живо ще продължи, вече зависи само от господин градския съветник. Ако след малко картината изчезне, обърнете се към него. Благодаря ви за вниманието.

С тези думи Барби изчезна от екрана. В продължение на няколко секунди множеството на дансинга не виждаше нищо друго освен дървета, след което картината се стабилизира и пред погледите на хората изникна увисналият сякаш във въздуха хикс. На заден план войниците товареха последните елементи от оборудването си в два големи армейски камиона.

Уил Фрийман, собственик и шеф на местното представителство на „Тойота“ (който не се погаждаше с Джеймс Рени), заговори направо на телевизора:

— Не пипай камерата, Джими, ако не искаш до края на седмицата да си изберем нов градски съветник на твое място.

Думите му бяха посрещнати с одобрителни възгласи. После тълпата притихна и зачака да види дали предаването, което бе приковало вниманието й — това толкова еднообразно и в същото време безкрайно вълнуващо предаване, — ще продължи, или екранът на телевизора внезапно ще помръкне.

17.

— Какво искаш да направя, Голям Джим? — попита Рандолф и извади носната си кърпичка, за да попие потта от тила си.

— Ти какво искаш да направиш? — отговори му йезуитски Рени.

За първи път, откакто бе получил ключовете за зелената шерифска кола, Пит Рандолф си помисли, че с радост би ги преотстъпил на някой друг.

— Искам нещата да останат такива каквито са — въздъхна тежко той.

Големия Джим му кимна по такъв начин, сякаш казваше: „Добре, на твоя отговорност.“ После се усмихна, доколкото механичното опъване на устните можеше да се брои за усмивка.

— Е, ти си шерифът. Май бяхме надхитрени — обърна се Рени към Барби, Джулия и Джо. — Нали така, господин Барбара?

— Уверявам ви, че никой не се е опитвал да ви надхитри, господин съветник — отвърна той.

— Тия приказки си ги напъхай в задни… задния джоб. Откъдето и да го погледнеш, това си е борба за власт. Много пъти съм виждал подобни опити. Виждал съм ги да успяват… и да се провалят с гръм и трясък. — Той пристъпи към Барби, като потриваше наболяващата го ръка. Младият мъж подуши одеколона и потта му. Рени дишаше хрипливо и понижи глас. Може би дори Джулия не можа да чуе какво каза. Ала Барби го чу. — Затънал си до шия, синко. Целият си вътре. Ако ракетата пробие Купола, печелиш. Обаче отскочи ли… ще си имаш работа с мен. — За момент погледът му — макар и заровени в дълбоките гънки плът, очичките му излъчваха вледеняваща злонамереност, — се срещна с този на Барби, след което Рени му обърна гръб. — Хайде, шериф Рандолф. Благодарение на господин Барбара и приятелите му ситуацията стана достатъчно напрегната. Да се връщаме в града. Трябва да подготвим хората ти как да действат, в случай че избухне бунт.

— Това е най-нелепото нещо, което някога съм чувала! — възкликна Джулия.

Големия Джим само й махна презрително с ръка, без дори да се обърне.

— Искаш ли да минем през „Дипърс“, Джим? — попита Рандолф. — Имаме време.

— Кракът ми за нищо на света не би стъпил в този бардак — изсумтя той и отвори предната врата на полицейската кола. — Сега искам само да се наспя. Но няма да го направя, защото имам много работа за вършене. Имам големи отговорности. Не съм ги искал, но Господ ме натовари с тях.

— На едни величието се пада по наследство, други го придобиват, а към трети то само снизхожда[1], нали така, Джим? — подхвърли Джулия със саркастична усмивка.

Рени се обърна към нея и неистовата омраза, изписана на лицето му, я накара да отстъпи крачка назад. После мъжът се завъртя към полицейската кола.

— Хайде, шерифе.

Зеленият автомобил потегли към Честърс Мил, хвърляйки отблясъци в необичайната за октомври утринна омара.

— О! — възкликна Джо. — Страшничък човек.

— И аз мисля същото — кимна Барби.

Джулия го гледаше изпитателно. От усмивката й нямаше и следа.

— Преди имаше сериозен противник — отбеляза тя. — Сега обаче се сдоби със заклет враг.

— Ти също.

Тя кимна.

— За доброто и на двама ни се надявам тази работа с ракетата наистина да се получи.

В този миг лейтенантът от другата страна на преградата им извика:

— Полковник Барбара, ние тръгваме. Ще се чувствам доста по-спокоен, ако и вие тримата направите същото.

Той му кимна и за пръв път от три години насам отдаде чест по войнишки.

[1] Уилям Шекспир, „Дванайсета нощ“, превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

18.

Бомбардировачът Б-52, който бе излетял от военновъздушната база в Карсуел в ранните часове на тази понеделнишка сутрин, кръжеше в готовност над Бърлингтън, Върмонт, още от десет и четирийсет (във ВВС са убедени, че винаги, когато е възможно, трябва да се подранява за купона). Мисията носеше кодово име „Гранд Айл“ („Голям остров“). Главен пилот беше майор Джийн Рей — човек, участвал както във Войната в залива от 1990 година, така и в по-късната война в Ирак (която пред приятели често наричаше „големия маймунджилък на Джордж Буш“). В бомбения отсек на самолета имаше две ракети „Фастхоук“. Това бе изключително оръжие, доста по-надеждно и мощно от старата „Томахоук“, ала в същото време Рей се чувстваше малко странно при мисълта, че ще изстрелят подобна ракета към американска мишена.

В дванайсет часа и петдесет и три минути червената лампичка на контролното табло светна в кехлибарено. Компютърът пое управлението на бомбардировача и започна плавно да го обръща към целта. Бърлингтън вече не се намираше под дългите тесни крила.

Рей заговори в шлемофона:

— Време е за шоу, сър.

Полковник Кокс му отвърна от Вашингтон:

— Разбрано, майоре. Успех! Разкажете играта на копелето!

— Ще го направим, сър.

В дванайсет и петдесет и четири кехлибарената лампичка започна да примигва. А точно в дванайсет часа, петдесет и четири минути и петдесет секунди светна в зелено. Рей натисна превключвателя с обозначение „едно“. Не долови нищо, освен някакво свистене под корпуса на самолета, обаче видя на монитора, че фастхоукът е започнал полета си. Ракетата бързо ускори до максималната си скорост, оставяйки след себе си плътна инверсионна следа. Сякаш някой бе надраскал с нокът небесната синева.

Джийн Рей се прекръсти и целуна основата на палеца си.

— Бог да е с тебе, синко — промълви след ракетата.

Максималната скорост на фастхоука бе пет хиляди и шестстотин километра в час. На седемдесет и пет километра от целта си и на около четирийсет и пет километра западно от Конуей, Ню Хемпшир, и източно от Белите планини компютърът й светкавично изчисли и определи финалната й траектория. Докато се снижаваше, скоростта й падна от пет хиляди и шестстотин до три хиляди километра в час. Тя се насочи към шосе 302, което преминава в главната улица на Северен Конуей. Пешеходците погледнаха притеснено нагоре, докато самолетът прелиташе над тях.

— Не е ли малко бавен тоя самолет? — учуди се една жена на паркинга пред търговския център „Сетлърс“, докато засланяше очи с длан. Ако самонасочващата система на ракетата можеше да говори, вероятно би й казала: „Още нищо не си видяла, скъпа.“

Фастхоукът премина границата между Мейн и Ню Хемпшир на четири хиляди и петстотин метра височина и от грохота, съпътстващ летенето със свръхзвукова скорост, немалко зъби се разтракаха и много прозорци се строшиха. Когато радарът й прехвана шосе 119, ракетата се спусна първо на хиляда и петстотин, а после и на седемстотин метра. По това време компютърът й вече бе разгърнал пълната си мощност и актуализираше новопостъпващите данни с мълниеносна бързина, правейки по хиляди корекции на траекторията й в минута.

Във Вашингтон полковник Джеймс О. Кокс каза:

— Последни метри до целта. Стискайте изкуствените си зъби!

Фастхоукът откри Битч Роуд и се снижи почти до нивото на земята, продължавайки да се движи два пъти по-бързо от скоростта на звука. Прецизният й самонасочващ механизъм отчиташе всяко възвишение и завой в следвания курс, оставяйки отровна миризма подире си, а пламъкът, струящ от соплото й, беше твърде ярък, за да се гледа с просто око. Токсичните остатъци от горивото й разяждаха листата на дърветата и дори възпламениха няколко. Причиниха и експлозията на една дървена крайпътна сергия в Таркърс Холоу, в резултат на което във въздуха полетяха изпотрошени дъски и парчета тикви. Взривът, който последва, накара хората да се хвърлят на земята, покривайки главите си с ръце.

„Ще го пробие — помисли си Кокс. — Просто няма начин да не се получи.“

19.

В „Дипърс“ вече имаше над осемстотин души, скупчени един до друг. Никой не смееше да продума, макар че устните на Лиза Джеймисън мърдаха беззвучно, докато отправяше молитва към някоя от Висшите души (тя бе последователка на „Ню Ейдж“ движението), стиснала кристал в ръка. Преподобната Пайпър Либи пък притискаше към устните си разпятието, което бе наследила от майка си.

— Ето я — промълви Ърни Калвърт.

— Къде? — попита Марти Арсено. — Не виждам нищо…

— Тихо! — прекъсна го Бренда Пъркинс. — Чувам я!

В този миг всички я чуха. Откъм западния край на града се надигна неописуемо, сякаш издавано от летяща чиния бръмчене, което се усили неимоверно в рамките на броени секунди. Присъстващите не видяха почти нищо на широкоекранния телевизор — едва половин час по-късно, когато провалът на операцията вече беше безспорен факт, Бени Дрейк върна записа и го пусна кадър по кадър. Тогава видяха как ракетата променя курса си над големия завой на Битч Роуд. Движеше се на не повече от метър и половина от земята и почти целуваше смътната си сянка. В следващия кадър фастхоукът, чиято бойна глава трябваше да експлодира при контакт, застина във въздуха над мястото, където се бяха намирали морските пехотинци.

Секунда по-късно екранът блесна в такава ослепителна белота, че зрителите в „Дипърс“ трябваше да закрият очите си с ръце. След малко, когато яркостта започна да намалява, забелязаха фрагментите от ракетата — безброй миниатюрни парченца, реещи се около голямото обгорено петно, където се бе намирал хиксът. Фастхоукът бе поразил съвсем точно мишената си.

После множеството на дансинга видя как дърветата откъм западната стена на Купола избухват в пламъци. Асфалтът на шосето се напука и започна да се топи.

20.

— Изстреляйте и другата — нареди с глух глас Кокс и Джийн Рей изпълни заповедта.

Втората ракета изпотроши още повече прозорци и изплаши още повече хора в Източен Ню Хемпшир и Западен Мейн.

Ала крайният резултат беше същият.

Инсценировката

1.

Когато записаното филмче свърши, къщата на Мил Стрийт номер 19 потъна в мълчание. После Нори Калвърт избухна в плач. Бени Дрейк и Джо Макклачи се спогледаха учудено (очите им сякаш питаха: „А сега какво да правя?“), след което прегърнаха момичето през раменете и сплетоха свободните си ръце, сякаш взаимно се опитваха да си вдъхнат кураж.

— Това ли беше? — попита невярващо Клеър Макклачи. Майката на Джо все още не плачеше, ала малко й трябваше; очите й искряха от насъбралата се в тях влага. Продължаваше да държи снимката на съпруга си, понеже малко преди Джо и приятелите му да дойдат с дивидито, я бе свалила от стената. — Това ли беше всичко?

Никой не й отговори. Барби бе приседнал на подлакътника на креслото, където се бе разположила Джулия. „Скоро ще си имам големи неприятности“ — каза си той. Преди тази мисъл обаче в главата му бе изплувала друга — че целият град е изправен пред големи неприятности.

Госпожа Макклачи се изправи на крака. Снимката на съпруга й все още бе в ръцете й. Сам бе отишъл до битпазара, който се откриваше всяка събота (докато времето не захладнееше) на Оксфордската мотописта. Хобито му бе да реставрира мебели и там често откриваше ценни материали. Три дни по-късно той продължаваше да е в Оксфорд — бе отседнал в мотел „Писта“ заедно с няколко взвода репортери и телевизионни оператори. И понеже нямаше как да разговарят по телефона, двамата с Клеър поддържаха връзка по електронната поща. Поне досега.

— Какво ли е станало с компютъра ти, Джо? — попита майка му. — Дали се е взривил?

Момчето, което продължаваше да прегръща Нори през рамо и да държи ръката на Бени, поклати глава.

— Едва ли — отвърна. — Сигурно просто се е разтопил. — После се обърна към Барби: — Горещината сигурно е запалила близките дървета. Някой трябва да направи нещо по въпроса.

— Не мисля, че в града има пожарни коли — обади се Бени. — Освен една или две антики…

— Аз ще се заема с това — намеси се Джулия. Клеър Макклачи се надвеси над нея и гледката показваше откъде Джо бе наследил високия си ръст. — Барби, май щеше да е най-добре аз да свърша сама тази работа…

— Защо? — учуди се Клеър. Една от сълзите най-сетне се изтръгна от плена, в който я държаха очите й, и се търкулна по бузата й. — Джо каза, че правителството ви е възложило тази задача, господин Барбара… Самият президент!

— Имах известни разногласия с господин Рени и шериф Рандолф по отношение на живото предаване — обясни той. — И се разгорещихме малко. Съмнявам се, че отсега нататък ще се вслушат в някой от съветите ми. Мисля, че едва ли ще се вслушат и в твоето мнение, Джулия. Поне на този етап… Ако Рандолф поне наполовина си разбира от работата, ще изпрати няколко полицаи да вземат каквото има в пожарната и после да отидат в гората. Предполагам, че поне маркучи и ръчни помпи ще се намерят.

Джулия се замисли за момент.

— Хайде да излезем за малко навън, става ли? — обърна се тя към Барби.

Младият мъж погледна смутено към майката на Джо, ала вниманието на Клеър бе насочено другаде. В момента седеше до Нори и утешаваше момичето, което се бе притиснало към рамото й.

— Човече, правителството ми дължи един лаптоп — заяви Джо, докато Барби и Джулия вървяха към входната врата.

— Не съм забравил — отвърна младият мъж. — Благодаря ти, Джо. Справи се чудесно.

— Доста по-добре от загубената им ракета — измърмори Бени.

Барби и Джулия приседнаха на верандата на семейство Макклачи и се загледаха в откриващите се пред тях река Престил, Пийс Бридж и, естествено, градския съвет. Тогава с приглушен и в същото време преливащ от гняв глас жената изрече:

— Работата е там, че никак не си разбира от работата. Ама хич даже.

— Кой?

— Питър Рандолф. Познавам го още от детската градина. Тогава бе световен шампион по напикаване и учихме заедно до дванайсети клас, когато беше член на Спецотряда по дърпане на сутиени. Интелектуалното му ниво беше за три минус, обаче му пишеха четворки, понеже баща му беше член на училищния съвет. Нашият господин Рени се е обградил с тъпаци. Единственото изключение е Андрея Гринъл, но тя пък е наркоманка. Оксиконтин.

— Да, заради проблемите с гърба — кимна той. — Роуз ми каза.

Дърветата в парка бяха загубили достатъчно от листата си, ето защо голяма част от главната улица се виждаше без проблеми от мястото, където седяха. В момента тя изглеждаше призрачно пуста — повечето хора бяха още в „Дипърс“ и разгорещено обсъждаха онова, което току-що бяха видели на екрана, — но тротоарите й съвсем скоро щяха да се изпълнят с потресени, отказващи да приемат истината минувачи, забързани към домовете си. Мъже и жени, които не смееха дори да се запитат какво следва оттук нататък.

Джулия въздъхна и прокара пръсти през косата си.

— Джим Рени си мисли, че ако задържи властта само в своите ръце, впоследствие нещата ще се оправят. Най-малкото за него и приятелите му. Той е от най-гадните политици — себични, твърде егоцентрични, за да осъзнаят, че е време да слязат от сцената, и в същото време долни страхливци под самоуверената си фасада. Загрубее ли играта, въобще няма да се поколебае да изпрати този град по дяволите, стига да спаси себе си по този начин. Страхливият лидер е най-опасен за хората. Ти си този, който трябва да води парада.

— Оценявам доверието ти, но…

— Но това така и няма да се случи, без значение какво искат твоят полковник Кокс и президентът на Съединените щати. Няма да се случи дори и ако петдесет хиляди души направят демонстрация по Пето Авеню в Ню Йорк, носейки плакати с твоята физиономия. Докато този шибан Купол стои над главите ни, нищо подобно няма да стане.

— Знаеш ли, че колкото повече те опознавам, толкова по-малко републикански ми звучиш — отбеляза Барби.

Тя го удари по ръката с изненадващо здравия си юмрук.

— Това шега ли е?

— Не — кимна мъжът. — Никак даже. Време е за избори. И те моля ти да се кандидатираш за длъжността градски съветник.

Тя го изгледа със съжаление.

— Смяташ ли, че Джим Рени би допуснал избори, докато градът е под Купола? В кой свят живееш, приятелю?

— Не подценявай волята на гражданите, Джулия!

— А ти не подценявай Джеймс Рени. Той е на власт тук от памтивека и хората вече са свикнали с него. Освен това е много талантлив в намирането на изкупителни жертви. Един пришълец от другаде — или скитник — би бил идеалният му избор в този случай. Случайно да имаме такъв човек наблизо?

— Очаквах някаква идея от теб, а не политически анализ.

За момент на Барби му се стори, че тя отново ще го удари. Обаче Джулия си пое дълбоко дъх, издиша бавно и се усмихна.

— Правиш се на агънце, ама остри рогца имаш!

Сирената на градския съвет започна да изстрелва серия от пронизителни залпове в застиналия топъл въздух.

— Някой е сигнализирал за пожар — отбеляза Джулия. — Мисля, че знаем къде…

Те обърнаха глави на запад, където черните стълбове на издигащия се дим помрачаваха синевата. Барби очакваше огънят да се разгори от външната страна на Купола — откъм Таркърс Мил, — ала високата температура бе разпалила неголеми пожари и от страната на Честърс Мил.

— Искаш идея значи? Добре, ето ти една. Ще намеря Бренда — според мен или си е вкъщи, или в „Дипърс“ заедно с всички останали — и ще й предложа да оглави операцията по гасене на пожара.

— А ако откаже?

— Сигурна съм, че няма да откаже. Най-малкото, няма никакъв вятър — поне от вътрешната страна на Купола — така че пораженията ще са само върху тревата и храстите в района. Ще й кажа сама да си избере екип и тя ще избере най-точните хора. Същите, които и Хауи навярно би избрал.

— Предполагам, че новоназначените полицаи няма да са сред тях.

— Тя ще го реши, но се съмнявам да разчита на хора като Картър Тибодо, Мелвин Сиърлс или Фреди Дентън. Специално Фреди е ченге от пет години, обаче знам от Бренда, че Дюк е възнамерявал да го разкара от полицията. Всяка година Фреди става Дядо Коледа в началното училище и децата го обожават — голям смешник е. В същото време си е голям злобар.

— Това да не е обходна маневра, с която да се насочиш отново към Рени…

— Да.

— Внимавай. Този мръсник ще се опита да ти го върне.

— И аз мога да съм мръсница, когато се налага. Бренда също, ако си намери подкрепа.

— Давай тогава. И й кажи да се обърне към онзи тип Бърпи. Когато става дума за гасене на горски пожар, мисля, че той ще е по-полезен от разните му там помпи в градската пожарна. В магазина му има какво ли не.

Тя кимна.

— Много добра идея.

— Наистина ли не искаш да дойда с теб?

— Ти имаш друга задача. Брен даде ли ти ключа на Дюк за онзи склад?

— Тъй вярно.

— В такъв случай пожарът може да се окаже димната завеса, от която се нуждаеш, за да си свършиш необезпокоявано работата. Вземи този Гайгеров брояч. — Тя стана и се запъти към тойотата си, обаче ненадейно спря и се обърна. — Да откриеш генератора — стига наистина да има такъв, — ми се струва най-доброто, което може да се направи за града в момента. И вероятно единственото… И, моля те, Барби…

— На вашите услуги, мадам — усмихна се той.

Тя обаче бе абсолютно сериозна.

— Докато не чуеш Големия Джим Рени да политиканства и да държи гръмки речи, не го подценявай. Неслучайно е успял да се задържи толкова дълго на власт.

— Доколкото разбирам, е добър в демагогията и това да се прави на жертва.

— Точно така. Само дето този път жертвата може да се окажеш ти.

С тези думи тя се качи в приуса и подкара към Бренда и Ромео Бърпи.

2.

Онези, които бяха наблюдавали неуспешния опит на военновъздушните сили да пробият невидимата преграда на Купола, напуснаха „Дипърс“ точно по начина, както Барби си беше представял — бавно, с наведени глави и без да говорят много-много. Някои вървяха със скръстени пред гърдите си ръце, а други плачеха. Три полицейски коли бяха спрени напряко на шосето пред заведението и половин дузина ченгета стояха, облегнати на тях, готови да се намесят и при най-малкия признак на безредици. Обаче безредици нямаше.

Зелената шерифска кола бе паркирана малко по-нататък, пред смесения магазин на Брауни (на чиято витрина висеше табела с разкривен надпис: „ЗАТВОРЕНО, ДОКАТО «СВОБОДАТА» НЕ ПОЗВОЛИ ДОСТАВКАТА НА ПРЕСНИ ПРОДУКТИ!“). Питър Рандолф и Джим Рени седяха в колата и наблюдаваха разотиващите се.

— Е — заяви самодоволно Големия Джим, — надявам се, че са щастливи.

Шерифът го изгледа учудено.

— Ти не искаше ли да проработи?

Дясното рамо внезапно го сряза и Рени се намръщи.

— Естествено, че исках, обаче не съм се заблуждавал, че ще има ефект. Обаче този тип с женското име и новата му дружка Джулия успяха да накарат всички да повярват в чудото, което така и не се случи, нали? О, да. Знаеш ли, че никога не ме е подкрепяла в жалкия си парцал, дето минава за вестник? Нито веднъж през цялата ми кариера.

Той посочи към пешеходците, които се бяха запътили към града.

— Огледай ги добре, друже. Ето в какво те превръща комбинацията от некадърност, напразни надежди и прекалено много информация. Сега са посърнали и разочаровани, но когато им мине, ще побеснеят, казвам ти. И тогава ще имаме нужда от още повече полицаи, за да се справим със ситуацията.

— Още полицаи? Вече имаме осемнайсет души, като броим тези на непълен работен ден и новоназначените ченгета.

— Няма да ни стигнат. А и не забравяй, че трябва да…

Градската сирена започна да процепва въздуха с нови кратки включвания. Двамата погледнаха на запад и видяха издигащия се дим.

— Трябва да благодарим на Барбара и Шамуей — довърши Големия Джим.

— Може би трябва да се погрижим за този пожар… — рече Рандолф.

— Това си е проблем на Таркърс Мил, а не на нас — заяви Рени. — Както и на американското правителство, разбира се. Те запалиха огъня със загубената си ракета, нека те да се оправят с него.

— Но ако горещината е довела до пожар и на наша територия…

— Спри да се вайкаш като някоя баба и ме закарай обратно в града. Трябва да намеря Младши. Имаме да обсъдим някои неща.

3.

Бренда Пъркинс и Пайпър Либи стояха до субаруто на преподобната на паркинга пред „Дипърс“.

— Никога не съм вярвала, че ще се получи — каза Бренда, — но ще излъжа, ако кажа, че не съм разочарована.

— Аз също — добави Пайпър. — Чувствам се съкрушена. Бих те закарала до града, но трябва да посетя един от енориашите си.

— Надявам се, че не е на Битч Роуд — и Бренда посочи към кълбящия се дим.

— Не, на другия край на града е. В източната част на Честър. Джак Евънс. Изгуби жена си в деня на появата на Купола. В доста странен инцидент. Не че всичко, което се случва напоследък в този град, не е странно…

Бренда кимна.

— Видях го на парцела на Динсмор, носеше табела със снимката на жена си. Клетият човечец!

Пайпър отиде да отвори предния ляв прозорец на колата. Немската й овчарка Кловър седеше на шофьорското място и гледаше разотиващото се множество. Преподобната бръкна в джоба си, подхвърли лакомство на кучето и му каза:

— Отмести се, Кловър — добре знаеш, че се издъни на шофьорския си изпит! — После се обърна към другата жена и й намигна: — Така и не можа да научи това елементарно успоредно паркиране!

Овчарката скочи на съседната седалка. Пайпър отвори вратата и отново се загледа в издигащия си дим.

— Както гледам, пожарът сигурно се разпространява доста бързо в горите на Таркърс Мил, но точно в момента това не ни засяга. — Тя се усмихна горчиво. — Все пак Куполът ни предпазва.

— Успех — пожела й Бренда. — Предай съболезнованията ми на Джак. И обичта ми.

— Ще го сторя — обеща Пайпър и потегли. Бренда закрачи замислено през паркинга, пъхнала ръце в джобовете си. Тъкмо се чудеше как ще преживее останалата част от деня, когато Джулия Шамуей спря тойотата си до нея и й предложи неочаквана помощ по този въпрос.

4.

Ракетите, които експлодираха в невидимата стена на Купола, не успяха да събудят Сами Буши; направиха го тежкото изтрополяване в съседната стая и последвалият плач на Литъл Уолтър.

Картър Тибодо и приятелите му бяха задигнали всичката й трева от хладилника, но не бяха претърсили караваната, ето защо кутията от обувки с нарисуваните отгоре й череп и кръстосани кости все още се намираше в килерчето. Под черепа Фил Буши бе написал с разкривени букви: „МОИ СИ РАБОТИ! ПИПНИ ГИ И СИ МЪРТВА!“

Вътре нямаше марихуана (Фил я наричаше „дрога за коктейлни партита“), а и тя не се интересуваше от пакетчето с кристалчета амфети. Бе повече от сигурна, че „извънредните сътрудници“ щяха да ги изпафкат с най-голям кеф, но според нея кристалчетата си бяха откачена работа за откачени хора. Кой нормален човек би искал да инхалира пушек, който мирише на натопени в ацетон кибритени клечки? В кутията обаче имаше и още едно пакетче, съдържащо десетина „дриймбоута“, и когато бандата на Картър си бе тръгнала, Сами глътна един, като го прокара с малко топла бира от шишето под леглото, където напоследък спеше сама. С изключение на моментите, когато взимаше Литъл Уолтър в прегръдките си… Или Дуди, разбира се.

За секунда се бе замислила дали да не изгълта всичките „дриймбоути“ и да прекрати веднъж завинаги ужасния си живот… и навярно щеше да го стори, ако не беше бебето. Кой щеше да се грижи за него, ако тя умре? Щеше да умре от глад в креватчето си, каза си тя и потръпна при страшната мисъл.

Не, нямаше да се самоубива, ала никога досега не се беше чувствала толкова смазана, обезсърчена и наранена. И мръсна. Макар че унижението не беше нещо ново за нея — било от страна на Фил (преди да изгуби интерес към секса, доста си падаше по „тройките“, в които участниците задължително бяха яко дрогирани), било от други хора, а нерядко и от самата себе си… Сами Буши така и не се научи да бъде своя най-добър приятел.

В биографията й имаше и доста авантюри за една нощ. Веднъж, когато бе в гимназията и баскетболният отбор на „Дивите котки“ бе спечелил купата, тя пусна на четирима от играчите — един след друг — на купона по случай победата. Петият, с когото щеше да преспи, припадна в ъгъла. Идеята за всичко това бе изцяло нейна. Също така бе продавала онова, което Картър, Мел и Франки Делесепс си бяха взели насила. Най-често на Фрийман Браун, собственика на „Браунис“, където пазаруваше най-често, понеже й даваше на вересия. Беше възрастен и не миришеше много приятно, ала си беше похотливец и това напълно я устройваше. Правеше така, че той да свърши бързо. Обикновено след шест тласъка на матрака в склада той се изпразваше и изгрухтяваше доволно. Това не я караше да се гордее със себе си, но пък бе успокояващо да знае, че може да пазарува на кредит, особено ако закъса към края на месеца, а Литъл Уолтър имаше нужда от памперси.

Освен това Брауни никога не я беше наранявал.

За разлика от случилото се снощи. Делесепс не беше толкова лош с нея, ала Картър нарочно й причини болка горе и я накара да кърви долу. После стана още по-зле — когато Мел Сиърлс свали панталоните си, тя зърна огромен инструмент. Бе виждала такива само по порнофилмите, които Фил обичаше да гледа, преди интересът му към метамфетамините да измести напълно интереса му към секса.

Сиърлс я язди здраво и въпреки че тя се опита да си спомни какво бяха правили с Дуди само преди два дни, това никак не й помогна. Остана суха като август без дъжд. До момента, в който протритото от Картър Тибодо не се превърна в кървяща рана. Тогава вече имаше лубрикация. Усещаше я как се събира на локвичка под нея, топла и лепкава. Лицето й също бе мокро от сълзите, които се стичаха по страните й. По време на безкрайната езда на Мел Сиърлс даже й мина през ума, че нищо чудно този изрод да я убие. И ако станеше така, какво щеше да се случи с Литъл Уолтър?

През цялото това време до слуха й достигаха крясъците на Джорджия Ру: „Дайте й да се разбере! Дайте й добър урок на тая лесба! Накарайте я да пищи!“

И Сами пищеше. Караваната се огласяше от писъците й, а бебето й пригласяше от креватчето си в съседната стая.

Накрая я заплашиха, че ако не си държи устата затворена, ще стане още по-зле, и я оставиха кървяща на дивана. Разкъсана, но жива. Сами видя отразените в тавана светлини на фаровете, след което те бързо избледняха с отдалечаването на колата към града. Вече бяха само двамата с Литъл Уолтър. Тя го взе на ръце и започна да го люлее, вървейки из помещението, като спря само веднъж — за да си сложи бикини (но не онези розовите; за нищо на света не би ги обула отново) и да подпъхне тоалетна хартия около слабините си. Имаше тампони, естествено, но изтръпваше само при мисълта да пъхне нещо във вагината си.

Най-сетне главичката на бебето се отпусна на рамото й и тя усети как слюнката му навлажнява кожата й — сигурен знак, че е заспало дълбоко. Положи го внимателно в креватчето (молейки се да не се събуди посред нощ) и едва тогава извади кутията за обувки от килерчето. „Дриймбоутът“ — единственото, което знаеше за него, беше, че е изключително мощно успокоително — първо премахна болката „Там Долу“, а после буквално изтри всичко. И тя спа в продължение на дванайсет часа.

До този момент.

Плачът на Литъл Уолтър бе като ослепително ярък лъч, прорязващ спусналата се над съзнанието й мъгла. Тя скочи от леглото и се втурна към спалнята, убедена, че шибаното бебешко креватче, което Фил собственоръчно бе сглобил (естествено, солидно „напушен“), най-накрая се бе счупило. Миналата нощ, докато новоизлюпените ченгета се бяха занимавали с нея, Литъл Уолтър сериозно бе разклатил летвите на преградката. И навярно тази сутрин, когато се е събудил и е започнал да обикаля в кошарката, тя просто е рухнала…

Бебето се намираше на пода сред дървените останки от креватчето. Щом я зърна, запълзя към нея и в този момент Сами забеляза кръвта, потекла от раничката на челото му.

— Литъл Уолтър! — изпищя и го вдигна от земята. Завъртя се, препъна се в една счупена летва от преградката и залитна, но все пак успя да приклекне и да запази равновесие. Сетне се изправи и забърза към банята с плачещото бебе в прегръдките си. Завъртя кранчето, обаче не потече никаква вода; помпата на кладенеца се нуждаеше от електричество, за да работи. Тогава Сами грабна една кърпа и попи кръвта от лицето на бебето. Раната се оказа плитка, ала за сметка на това дълга и назъбена. Щеше да остави белег. Тя притисна отново кърпата към нея — възможно най-силно, стараейки се да не обръща внимание на писъците на мъничето. Върху босите й стъпала падаха капки кръв с големината на десетцентови монети. Щом погледна надолу, видя, че сините пликчета, които си бе сложила след заминаването на „извънредните сътрудници“, са морави и подгизнали. Първата й мисъл беше, че кръвта е на Литъл Уолтър, ала после забеляза кръв по вътрешната част на бедрата си.

5.

Някак си успя да накара бебето да стои неподвижно достатъчно дълго време, за да залепи три лейкопласта върху раната и да смени потничето му с единственото друго чисто (надписът отпред гласеше: „МАЛКОТО ДЯВОЛЧЕ НА МАМА“). После се облече, докато Литъл Уолтър пълзеше в кръг по земята. Неистовият му плач бе утихнал до откъслечни подсмърчания и хлипания. Първата стъпка по тоалета й бе да захвърли подгизналите от кръв бикини в кофата за боклук и да обуе нови. После попи слабините си с домакинска кърпа и си приготви още една за по-нататък. Все още кървеше. По-слабо отпреди, но и най-тежкият й цикъл бледнееше пред сегашното й състояние. И понеже кръвоизливът бе продължил през цялата нощ, сега леглото й бе цялото в кръв.

Тя приготви раницата с нещата на бебето, след което го взе на ръце. Изведнъж й се стори по-тежък от обикновено и почувства как невидимо острие я пронизва „Там Долу“; остра, пулсираща болка, напомняща симптомите на хранително отравяне.

— Отиваме в здравния център — заяви тя. — Не се тревожи, Литъл Уолтър. Доктор Хаскел ще се погрижи и за двама ни. Освен това момчетата няма защо да се притесняват от белезите. Често момичетата дори ги смятат за секси. Ще карам възможно най-бързо и ще пристигнем там за нула време. — Тя отвори вратата. — Всичко ще бъде наред.

Ала раздрънканата й старичка тойота изобщо не беше наред. „Извънредните сътрудници“ бяха продупчили предните гуми. В продължение на няколко секунди Сами не можеше да откъсне поглед от колата, а чувството на обреченост, което я връхлетя, надминаваше дори най-мрачните й мисли от последните часове. Отчаяна, но кристално ясна идея прекоси съзнанието й — да си раздели останалите „дриймбоути“ с Литъл Уолтър. Можеше да сдъвче неговия и да го сложи в шишенцето му с биберон, което той наричаше „биби“. Щеше да прикрие вкуса с шоколадово мляко. Литъл Уолтър обожаваше шоколадовото мляко. Дръзката мисъл бе съпроводена от заглавията на две от любимите стари плочи на Фил: „Нищо няма значение“ и „Защо да не го сторя?“

Сами рязко потрепери и прогони тази идея.

— Не съм такава майка — каза тя на бебето си.

Начинът, по който то я погледна, й напомни за Фил, но в хубавия смисъл; онова, което загатваше за отнесеност при изчезналия й съпруг, изглеждаше като трогателна наивност у сина й. Тя го целуна по нослето и Литъл Уолтър се усмихна. Усмивката му бе прекрасна, обаче лентичките лейкопласт на челото му се обагряха в червено. Това не беше никак прекрасно.

— Малка промяна в плана — обяви Сами и влезе обратно в караваната. В началото не можа да се сети къде е сложила бебешкото кенгуру, но накрая го зърна — зад онова, което отсега нататък щеше да нарича мислено „Дивана на изнасилването“. Вдигна Литъл Уолтър (при което коремът отново я заболя) и криво-ляво успя да го напъха вътре. Кърпата, която бе подпъхнала в бельото си, й се струваше зловещо подгизнала, ала щом провери дъното на клина си, по него не се виждаха петна. Това бе добър знак.

— Готови ли сме за разходка, Литъл Уолтър?

Бебето само притисна бузка в гърдите й. Понякога фактът, че още не говори, я тревожеше — имаше приятелки, чиито шестнайсетмесечни дечица дърдореха по цели изречения, докато Литъл Уолтър използваше само девет-десет думички, но не и тази сутрин. Тази сутрин си имаше други грижи.

Денят бе изненадващо топъл за последната седмица на октомври. Небето сияеше в най-бледия нюанс на синьото, а слънчевата светлина бе някак мътна. Сами почувства как потта избива почти едновременно по лицето и врата й, а и слабините я боляха доста силно. Нещо повече — болката се засилваше с всяка стъпка. Замисли се дали да не се върне в караваната, за да глътне един аспирин, ала се сети, че аспиринът засилва кървенето. Освен това… да си го кажем направо, разполагаше ли с аспирин? Май не.

Имаше и нещо друго — нещо, което не смееше да признае пред себе си. Боеше се, че върне ли се веднъж в караваната, няма да има силите (и куража) да излезе отново навън.

На предното стъкло, до лявата чистачка, се мъдреше бяло листче. В горната му част сред маргаритки бе щампован надписът: „Напомняне от САМИ“. Вероятно бе откъснато от кухненското й тефтерче, помисли си тя, и почувства как се изпълва с гняв. Под маргаритките бе надраскано: „Раздрънкай се и гумите ще са само началото.“ Под това изречение някой друг бе добавил: „Следващия път може да те обърнем и да се позабавляваме в задния двор.“

— Мечтай си, копеле! — измъчено прошепна тя.

Смачка на топка бележката и я захвърли до спуканата предна гума. Горката стара корола изглеждаше посърнала и тъжна също като нея. Сами закрачи по алеята, спирайки в края й, за да се подпре на пощенската кутия за няколко секунди. Металната й повърхност бе затоплена от слънцето, което започваше да напича и да разлива горещи вълни по шията й. Нямаше почти никакъв ветрец. Нали октомври трябваше да е прохладен и ободряващ, помисли си тя. Може би всичко бе заради глобалното затопляне. После обаче й хрумна, че точната дума е не „глобално“, а „локално“.

Мотън Роуд се простираше пред нея пустеещ и сив. На около километър и половина вляво се издигаха кокетните нови къщички на Източен Честър, където баровците и баровките на Честърс Мил се връщаха след залеза на кариерите си в офисите и банките в Луистън-Обърн. Вдясно се намираше търговската част на града. Там беше и здравният център.

— Готов ли си, Литъл Уолтър?

Бебето нито отрече, нито потвърди. Сумтеше си тихичко, сгушено в рамото й, и лигавеше тениската й. Сами си пое дълбоко дъх, помъчи се да игнорира пулсиращата болка, идваща от „Там Долу“, нагласи кенгуруто и се запъти надясно.

Когато сирената на градския съвет започна да сигнализира за пожара, в първия момент Сами си помисли, че има халюцинации, което никак не беше добре. После обаче зърна дима и с облекчение установи, че е далеч на запад. Не представляваше заплаха за нея и Литъл Уолтър, нито я засягаше по някакъв начин… Освен ако по пътя не минеше някой, който иска да огледа отблизо пораженията от огъня. И ако този някой бе достатъчно добронамерен, можеше дори да я откара до здравния център.

Тя започна да си тананика парчето на Джеймс Макмърти, което бе доста популярно последното лято, ала щом стигна до: „В осем без четвърт всичко замира и няма отде да си купиш ти бира“, внезапно замлъкна. Гърлото й бе пресъхнало и нямаше глас. Тя примигна и установи, че има опасност да падне в канавката, и то в отсрещната страна на шосето. Значи се бе лутала по пътя… Идеална възможност някой шофьор да я блъсне, вместо да я вземе на стоп!

Тя погледна през рамо, надявайки се да зърне поне една кола, но шосето пустееше и ако беше малко по-горещо, над асфалта със сигурност щеше да трепти мараня.

Сами се върна откъм тази страна на шосето, покрай която бе започнала прехода си. Усещаше, че залита, а краката й сякаш бяха от желе. „Като пиян моряк съм — мина й през ума. — Пиян моряк раа-ноо сутринта.“ Само дето вече не беше сутрин, а следобед, бе проспала почти целия ден и когато погледна надолу, видя, че дъното на клина й е оцветено в мораво, също като бикините, които бе изхвърлила в кошчето. „Няма да може да се изпере, а и имам само два други клина, които ми стават…“ Тогава се сети, че единият от двата имаше голяма дупка на седалището, и се разплака. Сълзите донесоха приятна хладина на пламналите й страни.

— Всичко е наред, Литъл Уолтър — каза. — Доктор Хаскел ще се погрижи и за двама ни. Всичко ще бъде наред. Ще видиш. Наред като сладолед. Като…

Ненадейно пред очите й разцъфна черна роза и силите й я напуснаха съвсем. Тя почувства как контролът над мускулите й се оттича от тях като вода. Залитна и докато падаше, съзнанието й бе прорязано от една тревожна мисъл: „Настрани! Завърти се настрани! Внимавай да не смачкаш бебето!“

Поне в това успя и в следващия миг вече лежеше на банкета на Мотън Роуд, без да помръдва под мътната светлина на жаркото слънце, което подхождаше повече за юли, отколкото за октомври. Литъл Уолтър се събуди и започна да плаче. Опита се да се измъкне от кенгуруто, обаче не можа; Сами добре го бе пристегнала и сега бебето бе заклещено вътре. На челото му кацна муха, вкуси от кръвта, процеждаща се през лейкопласта, и отлетя. Навярно за да докладва пред въздушния щаб за лакомството и да се върне с подкрепления.

Скакалците цвърчаха в тревата.

Градската сирена виеше.

Приклещен на гърдите на припадналата си майка, Литъл Уолтър плака в продължение на няколко минути, след което се отказа и остана да лежи притихнал в кенгуруто. Очичките му гледаха апатично наоколо, а изпод меката му косица се появяваха едри капки пот, които се търкулваха по нараненото му челце.

6.

От мястото, където се намираше — до затворената каса на кино „Глобус“, под провисналата тента (киното бе излязло от бизнеса още преди пет години), пред Барби се откриваше чудесна гледка както към кметството, така и към полицейския участък. Младши седеше на стълбите пред участъка и масажираше усърдно слепоочията си, сякаш ритмичните включвания на сирената кънтяха болезнено в черепа му.

Ал Тимънс излезе от сградата на съвета и закрачи по улицата. Както обикновено, носеше сивата си униформа на портиер, ала Барби забеляза, че на врата му виси бинокъл, а на гърба му се мъдри водна пръскачка. Най-вероятно в момента в резервоара й нямаше вода, съдейки по лекотата, с която пристъпваше мъжът. Барби предположи, че Ал е включил противопожарната сирена.

„Хайде, Ал! — помисли си. — Побързай!“

На улицата бяха спрели няколко товарни автомобила. Първите два бяха пикапи, а третият — автомобил тип „баничарка“. И трите бяха боядисани в крещящ жълт цвят. Върху вратите на пикапите пишеше: „УНИВЕРСАЛЕН МАГАЗИН «БЪРПИС»“, а на „баничарката“ се виждаше легендарният рекламен слоган: „ВСИЧКО ИМА В «БЪРПИС» — ОТ ЛАКОМСТВА ДО КЪРПИ!“ Самият Ромео седеше зад волана на първия пикап. Прическата му както обикновено представляваше невъобразим хаос от стърчащи на всички страни лимби и масури. До него седеше Бренда Пъркинс. В каросерията на пикапа имаше лопати, маркучи и чисто нова компресорна помпа, върху която все още стояха стикерите на производителя.

Ромео спря зад Ал Тимънс.

— Скачай отзад, партньоре! — подвикна му той и портиерът пъргаво се подчини. Барби се отдръпна назад, притаявайки се в сенките на провисналата тента. Не искаше някой да го забележи и да го извика да помага в потушаването на пожара на Битч Роуд; имаше далеч по-важна работа тук, в центъра на града.

Рени Младши продължаваше да седи на стълбите пред участъка с наведена глава и да масажира слепоочията си. Барби изчака пикапите да потеглят и побърза да прекоси улицата. Младши не вдигна очи, а миг по-късно Барби вече се бе скрил зад покритата с бръшлян фасада на градския съвет.

Барби изкачи на бегом стъпалата, прочитайки мимоходом съобщението на таблото за обяви: „ГРАДСКО СЪБРАНИЕ ЧЕТВЪРТЪК 19 Ч, АКО КРИЗАТА НЕ ПРИКЛЮЧИ“. Спомни си какво му беше казала Джулия: „Докато не чуеш Големия Джим Рени да политиканства и да държи гръмки речи, не го подценявай.“ Е, в четвъртък вечерта явно щеше да има такава възможност — по всяка вероятност Рени щеше да използва ораторските си заложби, за да запази статуквото.

„И за да се сдобие с още по-голяма власт“ — чу гласа на Джулия в главата си. Естествено, че ще се опита да го стори. С неизменното оправдание, че го прави за благото на града.

Сградата на градския съвет бе от дялани камъни, докарани от каменоломна преди сто и шейсет години, ето защо фоайето бе прохладно и сумрачно. Генераторът бе изключен; нямаше нужда да работи, при положение че сградата бе празна.

Само дето не беше съвсем така. В главната зала имаше някакви хора. Барби дочу гласове — заприличаха му на детски — и се приближи до високите врати от масивно дъбово дърво. Бяха широко отворени. Надзърна вътре и видя, че на масата на градските съветници се е разположил кльощав мъж с прошарена коса. Срещу него седеше очарователно десетгодишно момиченце с дълга коса. На масата между двамата се виждаше шахматна дъска и детето бе подпряло брадичката си с ръка, изучавайки следващия ход на съперника си. По-нататък, на пътечката между пейките, млада жена играеше на „прескочикобила“ с момченце на четири или пет годинки. Шахматистите бяха мълчаливи и вглъбени; другата двойка се смееше.

Барби понечи да се отдръпне, ала беше твърде късно. Младата жена бе вдигнала глава и го беше забелязала.

— Хей! Здрасти! — извика му тя. Вдигна момченцето на ръце и пристъпи към вратата. Шахматистите също погледнаха към него. Дотук с действията под прикритие.

Дамата му подаде свободната си ръка.

— Аз съм Каролин Стърджис. Джентълменът е моят приятел Търстън Маршал. Този малък господин е Ейдън Епълтън. Кажи „добър ден“, Ейдън!

— Добър ден — изрече детето с тъничкото си гласче и пъхна палец в устата си. Големите му сини очи наблюдаваха Барби с нескрито любопитство.

Междувременно момиченцето притича по пътечката и застана до Каролин Стърджис.

— Аз съм Алис Рейчъл Епълтън — представи се то. — Голямата сестра на Ейдън. Извади си палеца от устата, Ейд!

Ала момченцето не я послуша.

— Е, радвам се да се запозная с вас — каза Барби. Не се представи; всъщност даже му се искаше да бъде с някаква дегизировка като изкуствени мустаци или нещо подобно. Макар че проблемът може би не беше чак толкова сериозен. Бе почти сигурен, че тези хора не са от Честърс Мил.

— Вие от общината ли сте? — попита Търстън Маршал. — Защото ако сте от общината, искам да подам оплакване.

— Аз съм само един портиер — отвърна Барби, след което си каза, че навярно бяха видели как Ал Тимънс си тръгва. Мамка му, като нищо можеше и да са разговаряли с него. — Другият портиер… — побърза да добави. — Сигурно сте видели Ал.

— Искам мама — изхлипа Ейдън Епълтън. — Затъжих се за нея.

— Да, запознахме се — кимна Каролин Стърджис. — Той ни каза, че правителството изстреляло някакви ракети към онова, което ни държи в плен, но те не успели да го пробият и само предизвикали пожар.

— Така е — въздъхна Барби, но преди да каже нещо повече, Маршал отново се намеси:

— Искам да подам жалба. Всъщност искам да повдигна обвинение. Бях нападнат от един човек, който се представи за полицай. Удари ме в корема. Преди няколко години ми извадиха жлъчния мехур и сега се боя, че може да има вътрешни травми. Каролин пък бе вербално наскърбена. Нарекоха я с епитети, които я унижават сексуално.

Жената постави длан на рамото му.

— Преди да повдигнем каквито и да е обвинения, Търс, искам да си спомниш, че имахме Т-Р-Е-В-А.

— Трева! — мигом възкликна Алис. — Понякога мама пуши трева, когато има болезнен Ц-И-К-Ъ-Л.

— Така ли! — изненада се Каролин и на лицето й се появи измъчена усмивка. — Гледай ти!

Маршал се надигна от мястото си и се изправи в цял ръст.

— Притежанието на марихуана си е дребно провинение или простъпка, както още го наричат — заяви. — Докато онова, което направиха с мен, откъдето и да го погледнеш, си е углавно престъпление! Коремът ужасно ме боли!

Каролин му хвърли поглед, изпълнен едновременно с привързаност и досада, и Барби внезапно проумя естеството на отношенията им. Красивата мис Май бе срещнала ерудирания мистър Ноември и сега двамата бяха впримчени в капана на мейнската версия на „Без изход“.

— Търс… — започна тя, — не съм сигурна, че съдът ще подмине с лека ръка това „дребно провинение“. — Тя се усмихна на Барби. — Имахме сериозно количество. И онези го конфискуваха.

— Не е изключено да изпушат доказателствата — подхвърли младият мъж.

Тя се засмя (за разлика от прошарения си любовник). Рошавите му вежди се бяха сключили застрашително.

— Както и да е, няма да се откажа и ще подам жалба.

— На ваше място бих изчакал малко — каза му Барби. — Сегашната ситуация е такава, че… че просто никой няма да сметне удар в корема за нещо сериозно, докато сме под Купола.

— Аз го смятам за доста сериозно нещо, мой млади приятелю-портиер.

Младата жена вече изглеждаше доста по-ядосана, отколкото привързана.

— Търс…

— Хубавото е, че никой няма да направи голям проблем и от малко трева — добави Барби. — Като в блекджека, когато нито печелиш, нито губиш. А вие, деца, как се озовахте тук?

— Полицаите, които нахълтаха в хижата на Търстън, ни видяха в ресторанта — обясни Каролин. — Шефката заяви, че е затворено, докато не стане време за вечеря, но щом й казахме, че сме от Масачузетс, ни съжали. Даде ни сандвичи и кафе.

— Даде ни филийки с фъстъчено масло и желе — намеси се Търстън. — Нямаше никаква възможност за избор, даже сандвичи с риба-тон не ни предложи. Казах й, че фъстъченото масло залепва за горната ми изкуствена челюст, но тя ми заяви, че били в режим на дажби. Не е ли това най-откаченото нещо, което сте чували?

Барби бе напълно съгласен с него, ала тъй като идеята за дажбите беше негова, предпочете да си замълчи.

— Щом видях онези ченгета, очаквах нови неприятности — продължи Каролин, — но Ейд и Алис явно ги бяха поразмекнали.

Търстън изсумтя.

— Но не дотам, че да ни се извинят. Или съм го пропуснал?

Младата жена въздъхна и се обърна към Барби:

— Казаха ни, че пасторът на Независимата църква може да ни намери някаква свободна къща, където четиримата да отседнем, докато всичко това не приключи. Май ще се наложи да станем приемни родители поне за известно време.

Тя погали косата на момчето. Търстън Маршал не изглеждаше очарован от перспективата да става приемен родител, но въпреки това прегърна през рамо Алис. Барби хареса постъпката му.

— Единият полицай се казваше Млааадши — обади се момиченцето. — Беше много симпатичен и мил. Франки не беше толкова симпатичен, но също беше мил. Даде ни десертче „Милки Уей“. Мама казва, че не трябва да взимаме нищо от непознати, но… — Тя вдигна рамене, сякаш за да покаже, че нещата са се променили — факт, който двете с Каролин явно разбираха далеч по-добре от преподавателя.

— Към нас хич даже не бяха мили — изсумтя Търстън. — Особено когато ме удариха в корема, нали, Каро?

— Човек трябва да преглъща както сладкото, така и горчивото — изрече философски Алис. — Така казва мама.

Каролин се засмя. Барби последва примера й, а след миг го направи и Маршал, въпреки че се държеше за корема и гледаше младата си приятелка с известен укор.

— Отидох и похлопах на вратата на църквата — каза Каролин. — Ала никой не ми отговори, затова влязох. Вратата бе отключена, обаче не видях никого. Имате ли представа кога ще се върне пасторът?

Барби поклати глава.

— На ваше място бих взел тази шахматна дъска и бих отишъл до дома на свещеника. Не е далеч. Търсете преподобната Пайпър Либи.

— Cherchez la femme[1] — измърмори Търстън.

Барби вдигна рамене, после кимна.

— Тя е добър човек, а и в Честърс Мил има свободни къщи. Даже може и да имате възможност за избор. Не е изключено да откриете и провизии в килера на дома, в който ви настанят.

Това отново го накара да се замисли за противоядреното укритие.

Междувременно Алис бе напъхала в джобовете си фигурките и държеше под ръка шахматната дъска.

— Господин Маршал ме победи във всички досегашни игри — сподели тя с Барби. — Казва, че да оставяш децата да побеждават само защото са деца, било с-ниско-дителство. Обаче ставам по-добра, нали, господин Маршал?

Тя му отправи лъчезарна усмивка и преподавателят също й се усмихна в отговор. Барби си каза, че въпреки обстоятелствата тази необичайна групичка едва ли ще има проблеми.

— Младостта трябва да бъде възнаграждавана, скъпа моя Алис — отбеляза Търстън Маршал. — Но не веднага.

— Искам мама! — каза мрачно Ейдън.

— Само да имаше начин да се свържа с нея! — въздъхна Каролин. — Алис, сигурна ли си, че не си спомняш адреса на електронната й поща? — После се обърна към Барби с думите: — Оставила е мобилния си телефон в хижата, така че не ни върши работа…

— Помня само, че беше в „хотмейл“ — отвърна Алис. — Понякога мама казваше, че навремето била много „хот“[2], но татко направил всичко възможно да промени това.

Каролин се усмихна и изгледа възрастния си приятел.

— Да се размърдаме, а?

Той й кимна.

— Можем да отидем до дома на преподобната и да се надяваме, че ще се върне скоро от задачите, по които е излязла.

— Домът й най-вероятно не е заключен — обясни им Барби. — Ако е заключено, проверете под изтривалката на входа.

— Не мога да си позволя подобно нахалство — намръщи се Търстън.

— Аз обаче мога — заяви Каролин и се изкикоти. Щом я чу, момченцето също се усмихна.

— Нахалство, нахалство! — извика Алис Епълтън и се затича по пътечката между скамейките с разперени ръце, размахвайки шахматната дъска като ветрило. — Хайде, всички, да се правим на нахални!

Преподавателят въздъхна и тръгна подире й.

— Ако счупиш шахматната дъска, Алис, никога няма да ме победиш!

— Напротив, ще ви победя, защото младостта трябва да бъде възнаграждавана! — отвърна тя, без да спира да се смее. — Освен това можем да я залепим! Хайде!

Ейдън започна да се върти неспокойно в обятията на Каролин. Тя го пусна на земята и той се втурна след сестра си.

— Благодаря ви, господин… — Жената му подаде ръката си.

— Радвам се, че се срещнахме — отвърна Барби на ръкостискането й. После се ръкува и с преподавателя. Меката му, отпусната длан напомни на младия мъж за онези „учени“ глави, които се изживяваха като големи интелектуалци и поради тази причина се отнасяха с презрение към физическите упражнения.

Каролин и Търстън поеха след децата. На прага Маршал се обърна и слънчевите лъчи, струящи през високите прозорци, озариха лицето му, придавайки му вид на осемдесетгодишен старец.

— Аз съм редакторът на последния брой на „Плаушеърс“ — заяви той. Гласът му трепереше от негодувание и болка. — Това е изключително престижно литературно списание, едно от най-добрите в страната. Нямат никакво право да ме удрят в корема или да ми се подиграват…

— Така е — кимна Барби. — Естествено, че нямат. Грижете се добре за децата.

— Обещаваме — кимна Каролин, хвана възрастния мъж за ръката и я стисна. — Хайде, Търс!

Барби изчака на мястото си, докато не чу захлопването на външната врата. После се отправи да търси стълбите, водещи към кухнята и конферентната зала на градския съвет. По думите на Джулия там трябваше да има стълбище, водещо надолу, което щеше да го отведе до противоядреното укритие.

[1] Търсете жената (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Hot (англ.) — чувствена, сексапилна. — Б.пр. ↑

7.

Първата мисъл на Пайпър беше, че някой е захвърлил край шосето чувал с боклук. Щом се приближи обаче, видя, че „чувалът“ всъщност е човешко тяло.

Жената отби колата и изскочи толкова бързо от нея, че падна на едно коляно и го одраска. Когато се изправи, забеляза, че телата всъщност са две — на жена и пеленаче. И поне детенцето беше живо — макар и вяло махаше с ръчички.

Пайпър се втурна към тях и обърна жената по гръб. Беше млада и й се стори смътно позната, макар че не принадлежеше към паството й. Челото и бузите й бяха сериозно насинени. Преподобната измъкна бебето от кенгуруто и когато го притисна в обятията си и го погали косицата му, то ревна с всички сили.

Дрезгавият му плач накара жената да надигне клепачи. В същия миг Пайпър забеляза, че клинът й е подгизнал от кръв.

— Литъл Уолтър — изхриптя клетницата.

Пайпър не разбра думите й[1].

— Не се тревожете, в колата имам вода. Стойте неподвижно. Бебето ви е при мен, всичко е наред — каза тя, въпреки че далеч не беше сигурна в това. — Аз ще се погрижа за него.

— Литъл Уолтър! — повтори жената с окървавения клин и затвори очи.

Пайпър се завтече към колата си, а сърцето й биеше с такава сила, че усещаше как очите й пулсират в унисон с ударите му. Долавяше в устата си металически вкус. „Господи, помогни ми! — помоли се тя и понеже не можа да се сети за нищо друго, повтори мислено молитвата си: — Боже, о Боже, помогни ми с тази жена!“

Субаруто й имаше климатик, но въпреки жегата тя не го бе включила; по принцип рядко го използваше. Смяташе, че не е екологично. Сега обаче го пусна, и то на пълна мощност. Положи бебето на задната седалка, вдигна стъклата на прозорците, затвори вратите и побърза да се върне при младата жена, лежаща в прахта. Изведнъж обаче я споходи ужасна мисъл — ами ако детенцето се изкатереше по седалката, натиснеше някой бутон и я заключеше?

„Господи, колко съм глупава. Най-лошият свещеник на света в момент на истинска криза. Боже, помогни ми да не бъда толкова глупава!“

Тя се върна при колата, отвори шофьорската врата, надзърна над облегалката и видя, че момченцето продължава да си лежи там, където го беше оставила, само дето сега смуче палеца си. Очичките му я погледнаха за миг, след което се върнаха към тавана, сякаш там имаше нещо по-интересно. Най-вероятно въображаеми анимационни филмчета. Камизолката му под гащеризона бе плувнала в пот. Преподобната измъкна електронния ключ от верижката му и се втурна към младата жена, която се опитваше да се изправи.

— Недейте! — спря я Пайпър, коленичи до нея и обгърна раменете й с ръка. — Не трябва да се…

— Литъл Уолтър… — промълви клетницата.

„Ужас, забравих водата! Боже, защо ме остави да забравя водата?“

Майката на бебето отново се помъчи да се надигне. Това никак не се хареса на Преподобната, защото противоречеше с всички правила за оказване на първа помощ, ала имаше ли избор? Шосето пустееше и не можеше да остави непознатата под палещото слънце, понеже така щеше само да влоши състоянието й. Ето защо, вместо да я накара да легне пак на земята, Пайпър й помогна да се изправи.

— Не бързайте — каза, като държеше жената през кръста и я направляваше доколкото можеше. — Бавно и спокойно, не бързаме за никъде… В колата е прохладно, имам и вода…

— Литъл Уолтър! — промълви клетницата и ненадейно залитна настрани, обаче успя да запази равновесие и запристъпва малко по-бързо.

— Вода — кимна Пайпър. — Ще ви дам. После ще ви закарам в болницата.

— В… равния… център…

Преподобната отново не я разбра и поклати глава.

— Не, отиваме директно в болницата. Заедно с вашето бебче.

— Литъл Уолтър — прошепна жената. Олюлявайки се, тя стоеше до колата с клюмнала глава и падаща пред очите й коса. Пайпър отвори дясната предна врата и й помогна да се разположи на седалката.

После взе бутилка „Поланд Спринт“ от централната конзола и отвинти капачката. Жената грабна шишето от ръцете й, преди Пайпър да успее да й го предложи, и започна да пие жадно на големи глътки. Водата потече по брадичката и шията й и намокри горната част на фланелката й.

— Как се казвате? — попита преподобната.

— Сами Буши — гласеше отговорът. Миг по-късно, докато стомахът й се свиваше в спазми, черната роза отново започна да расте пред очите на Сами. Бутилката се изплъзна от пръстите й и тупна върху стелката, а младата жена изгъргори и изгуби съзнание.

Пайпър караше с най-високата скорост, на която бе способна. Това означаваше много, понеже Мотън Роуд си оставаше пуст, ала щом пристигна в болницата, научи, че доктор Хаскел е починал предишния ден, а асистентът му Евърет не е там.

Сами бе прегледана и хоспитализирана от прочутия медицински експерт Дъги Туичъл.

[1] Името на бебето „Little Walter“ наподобява звуково „little water“ („малко вода“). — Б.пр. ↑

8.

Докато Джини се опитваше да спре кръвоизлива на Сами Буши, а Туич се грижеше за критично обезводнения Литъл Уолтър, Ръсти Евърет седеше безмълвен на една пейка в парка зад градския съвет. Пейката се намираше под разперените клони на висок смърч и мъжът си мислеше, че е невидим за външния свят под сянката им. Поне докато седеше неподвижно.

Пред очите му се случваха интересни неща.

Бе възнамерявал да отиде направо в хранилището зад кметството (Туич го бе нарекъл „бараката“, ала продълговатата дървена постройка, която приютяваше и четирите снегорина на Честърс Мил, представляваше нещо доста по-голямо) и да провери как е положението с пропана, обаче точно тогава се появи една от полицейските коли. Тя спря — зад волана бе Франки Делесепс — и Рени Младши изскочи от предната дясна врата. Двамата размениха няколко думи, след което Делесепс потегли сам.

Младши изкачи каменното стълбище пред входа на полицейския участък, ала вместо да влезе вътре, приседна на стъпалата и започна да масажира слепоочията си, сякаш имаше главоболие. Ръсти реши да почака. Не искаше да бъде спипан в хранилището с енергийните запаси на града, особено пък от сина на градския съветник Рени.

По едно време Младши извади мобилния телефон от джоба си, допря го до ухото си, заслуша се, каза нещо и пак го прибра. И пак се зае със слепоочията си. Доктор Хаскел беше казал нещо за този младеж. Мигрена ли беше? Определено приличаше на мигрена. И в подкрепа на това свидетелстваше не само масажът на слепоочията, но и начинът, по който Младши бе навел главата си…

„Сякаш се опитва да ограничи зрителното си поле“ — помисли си Ръсти. Сигурно бе забравил имитрекса или зомига вкъщи. Ако Хаскел изобщо му бе предписал подобни медикаменти, естествено.

Ръсти се понадигна от мястото си — в момента Младши не изглеждаше особено наблюдателен, следователно едва ли щеше да го забележи, ако прекоси набързо парка и се приближи откъм задната страна на съвета, — ала зърна нещо, което го накара да седне обратно на пейката. Дейл Барбара, готвачът на аламинути, който бе повишен в чин полковник (от самия президент, както твърдяха някои) стоеше под тентата на „Глобус“, притаил се сред сенките също като него. И Ръсти имаше чувството, че Барбара също наблюдава младия господин Рени.

Интересно.

Очевидно и Барбара бе стигнал до извода, който Ръсти вече си беше направил — че Младши не стои на пост, а чака. Най-вероятно някой, който да мине оттам с колата си. Тогава Барбара прекоси бързо улицата и — след като вече бе извън полезрението на Рени Младши — се спря, за да прочете съобщението на таблото за обяви. После влезе вътре.

Ръсти реши да остане още известно време на мястото си. Под дървото му беше приятно, а и бе любопитен кого ли чака Младши. Хората все още се връщаха от „Дипърс“ (някои с удоволствие биха останали, ако имаше обилни количества алкохол) и повечето от тях, също като младежа на стълбите пред полицията, бяха увесили носове. Но не от болка, каза си Ръсти, а от отчаяние. А може би и болката, и отчаянието бяха едно и също нещо. Струваше си да се замисли над това, но навярно някой друг път.

Защото се появи една кола, която нямаше как да бъде сбъркана — ненаситният за бензин черен хамър на Големия Джим Рени. Клаксонът му проехтя нетърпеливо и стресна трима пешеходци, които вървяха по улицата. Те се разбягаха като овце.

Джипът спря пред полицейското управление. Младши вдигна глава, обаче така и не се изправи. Вратите се отвориха. От шофьорската седалка се надигна Анди Сандърс, а от тази до него — Рени. Ръсти повдигна учудено вежди — Големия Джим да даде на друг да управлява любимото му черно бижу? Не си спомняше да е виждал друг човек зад волана на чудовищния джип. „Може пък да е решил да повиши Анди от свое кученце в свой шофьор“ — помисли си, ала щом зърна как Големия Джим изкачва стълбите пред участъка, отхвърли тази хипотеза.

Като повечето медицински лица с голям опит той имаше набито око и можеше да поставя диагнози от разстояние. Естествено никога не би предписал лечебен курс въз основа на подобни наблюдения, ала можеше веднага да различи човека, на когото преди шест месеца са сложили ставна протеза, от страдащия от хемороиди. И то само по походката. Жената със схванат врат пък обръщаше не лицето си, а цялото си тяло, когато искаше да погледне през рамо, а детето, хванало въшки на летния лагер, чешеше главата си по изключително характерен начин. Сега Големия Джим притискаше длан към горната част на забележителното си шкембе — типично за човек, който е с извадено рамо. Ето защо не бе никак изненадващо, че Сандърс е бил произведен в почетната титла „водач на хамъра“.

Тримата мъже заговориха. Младши продължаваше да седи на стъпалата. По някое време Сандърс приседна до него, бръкна в джобовете си и извади нещо, което проблесна на мътната следобедна светлина. Зрението на Ръсти бе добро, но тъй като ги деляха около петдесетина метра, не можа да различи добре предмета. Единственото, което можеше да каже със сигурност, беше, че е или от стъкло, или от метал. Тогава Рени посочи към джипа — със здравата си ръка — и Младши поклати глава. Тогава и Сандърс посочи към джипа. Младши отново отказа (Ръсти предполагаше, че това бе значението на жеста му), след което сведе глава и възобнови масажа на слепоочията си. Двамата по-възрастни мъже се спогледаха, като Анди изви врата си, понеже продължаваше да седи на стъпалата. Както и в сянката на Рени старши, помисли си Ръсти. Големия Джим вдигна рамене и разпери ръце — жест, чието недвусмислено значение беше: „Е, май не можем да направим нищо друго.“ Тогава Сандърс се изправи и двамата влязоха в участъка. Междувременно Рени старши се спря за миг, за да потупа сина си по рамото. Младши не реагира. Продължи да си седи на същото място, сякаш смяташе да остане там в близките сто години. На входа Анди отвори угоднически вратата и направи път на спътника си, а сетне го последва във вътрешността на сградата.

Двамата градски съветници едва се бяха скрили от погледа му, когато от кметството излезе доста странна групичка — застаряващ джентълмен и млада дама в компанията на две деца — момче и момиче. Хлапетата се държаха за ръце, а момичето носеше шахматна дъска под мишница. Момченцето изглеждаше посърнало и унило като Младши… и също като него търкаше едното си слепоочие със свободната си ръка. Четиримата тръгнаха по една от главните алеи на парка и не след дълго се озоваха точно пред пейката на Ръсти.

— Здравейте — каза момичето с жизнерадостен тон. — Аз съм Алис. А това е Ейдън.

— Ще живеем в къщата на праподобната — заяви намусено Ейдън. Детенцето продължаваше да търка слепоочието си и изглеждаше доста пребледняло.

— Това е чудесно — отвърна Ръсти. — Да знаеш на мен как ми се живее там!

Междувременно мъжът и жената настигнаха децата. Държаха се за ръце. Баща и дъщеря, предположи той.

— Всъщност отиваме да поговорим с преподобната Либи — заяви жената. — Случайно да знаете дали се е върнала?

— Нямам никаква представа — вдигна рамене той.

— Е, в такъв случай просто ще я почакаме. В къщата на праподобната — добави тя, усмихна се на възрастния си спътник и Ръсти изведнъж си каза, че може и да не са баща и дъщеря. — Най-малкото портиерът така ни посъветва.

— Ал Тимънс ли? — Медикът се сети, че бе видял Ал да се качва в пикапа на Бърпи.

— Не, другият — отвърна възрастният мъж. — Каза, че преподобната може да ни намери къща, където да се настаним.

Ръсти кимна.

— Значи сте говорили с Дейл, нали?

— Не си спомням да ни се е представял — намръщи се дамата.

— Хайде! — Момчето пусна ръката на сестра си и задърпа жената. — Искам да поиграем на онази другата игра, която ми обеща! — Тонът му обаче издаваше по-скоро раздразнение, отколкото нетърпение, и Ръсти предположи, че се дължи или на преживян стрес, или на някакво физическо неразположение. „Дано да е просто лека настинка — помисли си. — Последното, което ни трябва сега, е грипна епидемия.“

— Загубили са се с майка си — довери му шепнешком жената. — И сега ние се грижим за тях.

— Много мило от ваша страна — рече той. И беше искрен. — Синко, боли ли те главата?

— Не.

— А гърлото?

Момчето, което се казваше Ейдън, поклати глава. Тъжните му очи бяха вперени в Ръсти.

— И знаете ли какво? Хич даже не ми пука, ако тази година не играем на „номер или лакомство“!

— Ейдън Епълтън! — извика Алис, потресена от думите на братчето си.

Ръсти се усмихна.

— Така ли? И ще ми кажеш ли защо?

— Защото мама ни остави тук и отиде за скуски!

— Иска да каже „закуски“ — добави момичето (вече с по-мек тон).

— Отиде за кремки — изсумтя Ейдън. Изглеждаше като дребно старче — начумерено дребно старче. — Страх ме е да обикалям на Хелоуин без мама.

— Хайде, Каро — обади се възрастният мъж. — Трябва да…

Ръсти се надигна от пейката.

— Може ли да ми отделите една минута, госпожо? На две крачки оттук…

Каро изглеждаше смутена и объркана, обаче го последва от другата страна на големия смърч.

— Да е имало момчето някакви пристъпи напоследък? — попита той. — Примерно изведнъж да захвърли това, което прави… и да застане неподвижно за известно време… да се втренчи в една точка… или да мляска с устни…

— Нищо подобно — заяви възрастният мъж, който също ги бе последвал.

Жената се съгласи, но на лицето й се бе изписала тревога.

Спътникът й го забеляза и изгледа намръщено Ръсти.

— Вие лекар ли сте?

— Парамедик съм. Помислих си, че…

— Е, оценяваме загрижеността ви, господин…

— Ерик Евърет. Наричат ме Ръсти.

— Оценяваме загрижеността ви, господин Евърет, но смятам, че е лишена от основание. Не забравяйте, че тези деца са били разделени от майка си…

— И са преживели две нощи, без да се хранят — допълни Каро. — И тъкмо решили да тръгнат към града, когато двама… полицаи — тя сбърчи нос, сякаш думата миришеше лошо — … са ги открили.

Ръсти кимна.

— Да, това донякъде обяснява нещата. Макар че момичето изглежда съвсем спокойно.

— Децата реагират по различен начин. Време е да тръгваме. Отдалечават се от нас, Търс!

Алис и Ейдън тичаха през парка и ритаха насъбралите се купчинки пъстра шума. Момичето размахваше шахматната дъска и надаваше възгласи: „Отиваме при праподобната! При пра-подобната!“ Братчето й я следваше по петите и също викаше с пълно гърло.

„Сигурно момченцето е имало моментна дисоциативна фуга[1]“ — помисли си Ръсти. Останалото е било просто съвпадение. И не само — кое американско хлапе не си мисли за Хелоуин през втората половина на октомври? Едно нещо обаче бе сигурно — ако по-късно някой разпиташе тези хора, те със сигурност щяха да си спомнят точно къде и кога са видели Ерик (Ръсти) Евърет. Дотук беше със секретната операция.

Прошареният мъж повиши глас:

— Деца! Успокойте се малко!

Младата жена се усмихна и подаде ръка на медика.

— Благодаря ви за загрижеността, господин Евърет… Ръсти.

— Вероятно се престаравам. Професионална деформация. Извинете за безпокойството.

— Няма нищо. Това навярно е най-откаченият уикенд в историята на света. Да не го забравяме.

— Определено. Ако имате нужда от мен, елате в болницата или здравния център. — И той посочи към медицинския комплекс, който щеше да се вижда добре оттук, когато дърветата се разделят напълно с есенните си премени. „Ако листата опадат“ — помисли си Ръсти.

— А може да ви потърсим и тук, на тази пейка — добави усмихнато тя.

— Да, абсолютно.

— Каро! — В гласа на Търс се долавяха нотки на нетърпение. — Хайде, трябва да вървим!

Тя махна на Ръсти — по-скоро с пръсти, отколкото с длан — и забърза след останалите. Движеше се леко и грациозно. Той се зачуди дали Търс знаеше, че момичетата, чиято походка е лека и грациозна, почти винаги зарязват възрастните си любовници. Може би го знаеше. Може би му се бе случвало и преди.

Загледа ги как се отдалечават през парка към Независимата църква. Не след дълго дърветата ги закриха от погледа му. Когато се обърна към полицейския участък, Рени младши вече не беше там.

Остана още минута-две на мястото си, като барабанеше с пръсти по бедрата си. Накрая взе решение и се изправи. Проверката на газовите бутилки в градското хранилище можеше да почака. Далеч по-интересно му беше да узнае какво ли правеше в сградата на градския съвет единственият армейски офицер в Честърс Мил.

[1] Психично разстройство, при което субектът изведнъж предприема нелогични и странни действия — като например да отиде на непознато за него място, и междувременно получава пълна или частична амнезия. — Б.пр. ↑

9.

Точно в момента, в който Ръсти прекосяваше парка и изминаваше последните метри, делящи го от кметството, Барби си подсвирна тихичко през зъби. Противоядреното укритие беше дълго като луксозен вагон-ресторант и всички рафтове бяха отрупани с консервирани храни. Повечето бяха предимно морска храна — купчини от сардини, редици от сьомга, както и нещо, наречено „Панираните миди на Сноу“, което Барби се надяваше никога да не вкуси. Запасите със сушени храни включваха големи пластмасови кутии с надписи „ОРИЗ“, „БРАШНО“, „СУХО МЛЯКО“ и „ЗАХАР“. Имаше и множество бутилки с етикети „ПИТЕЙНА ВОДА“. Барби преброи десет големи кашона с „ОТ ПРАВИТЕЛСТВОТО НА САЩ: ДОПЪЛНИТЕЛНО КОЛИЧЕСТВО КРЕКЕРИ“. Други два съдържаха „ДОПЪЛНИТЕЛНО КОЛИЧЕСТВО ШОКОЛАД“. На стената над тях се виждаше жълта табелка, гласяща: „700 КАЛОРИИ НА ДЕН И ГЛАДЪТ БЯГА ОТ МЕН.“

— Дрън-дрън — измърмори младият мъж.

В далечния край на помещението имаше врата. Той я отвори и се озова насред непрогледен мрак. Пръстите му зашариха по стената и не след дълго намериха ключа за осветлението. Оказа се, че се намира в друга зала, не толкова голяма като предишната, но също доста просторна. Изглеждаше стара и неизползвана, но не мръсна (вероятно поне Ал Тимънс знаеше за нея, защото рафтовете и подът изглеждаха редовно почиствани). Тук съхраняваната вода бе в стъклени бутилки — за последен път Барби бе виждал такива по време на краткия си войнишки престой в Саудитска Арабия.

Във второто помещение имаше десетина сгънати походни легла, както и обикновени сини чаршафи и матраци, сложени в прозрачни найлонови пликове, снабдени с ципове. Тук освен провизии се забелязваха и големи кашони с етикети „САНИТАРНИ КОМПЛЕКТИ“ и „КИСЛОРОДНИ МАСКИ“. Видя и малък спомагателен генератор, който можеше да осигурява минимално електрозахранване. В момента работеше; вероятно се бе задействал с включването на осветлението. От двете му страни се издигаха лавици. Върху едната имаше радиоприемник, който сигурно е бил нов по времето, когато песента „Конвой“ на Бил Фрайс е била още топъл-топъл хит. На другата се виждаха два котлона и метална кутия, боядисана в яркожълто. Емблемата отгоре й датираше от дните, когато двете букви CD[1] изобщо не означаваха „компактдиск“. Вътре трябваше да се намира това, за което бе дошъл.

Барби вдигна кутията и за малко да я изпусне — оказа се доста тежичка. Отпред пишеше: „Отброява в секунда“. Когато включиш уреда и насочиш сензора към даден обект, иглата може да остане в зелената зона, да се издигне към жълтия център на циферблата… или да продължи към червения сектор. „Което — помисли си Барби — няма да е на добро.“

Включи го. Лампичката обаче остана тъмна, а иглата не помръдна от нулата.

— Батерията е изтощена — изрече някой зад гърба му и Барби за малко да подскочи. Огледа се и видя висок, едър мъж със светла коса, който стоеше пред вратата, свързваща двете помещения.

В продължение на един дълъг миг името на човека му се изплъзваше, макар че почти всяка неделна сутрин той идваше в ресторанта — понякога в компанията на жена си, но неизменно с двете си малки дъщерички. Най-накрая го осени:

— Ръсти Евърс, нали така?

— Близо си; всъщност е Евърет. — Мъжът му подаде ръка. Донякъде притеснен, Барби пристъпи към него и я стисна. — Видях те да влизаш. А това… — Ръсти посочи Гайгеровия брояч — … е наистина добра идея. Някой сигурно нарочно го държи тук. — Той не обясни какво точно има предвид, но и нямаше нужда да го прави.

— Радвам се, че одобряваш постъпката ми. Така ме стресна, че щях да получа инфаркт. Макар че ако бе станало така, сигурно щеше да се погрижиш за мен. Лекар си, нали?

— Парамедик. Това означава…

— Знам какво означава.

— Добре, печелиш комплект за готвене на пара. — Ръсти посочи към уреда. — Предполагам, че се захранва от шестволтова батерия. Почти съм сигурен, че видях такива в магазина на Бърпи. И тъй като в момента там едва ли има навалица, какво ще кажеш да поразузнаем още малко?

— Какво точно те интересува?

— Хранилището отвън.

— Мога ли да разбера защо?

— Зависи от нещата, които ще открием. Ако се натъкнем на онова, което изчезна от болницата, двамата с теб навярно ще обменим малко информация.

— А ще споделиш ли какво точно е изчезнало?

— Запасите ни от газ, братко.

Барби се замисли.

— Е, какво пък. Да отидем да хвърлим едно око.

[1] „Civil Defense“ (англ.) — гражданска отбрана. — Б.пр. ↑

10.

Младши стоеше в подножието на паянтовите стълби, водещи към дрогерията на Сандърс, и се чудеше дали силното му главоболие ще му позволи да ги изкачи. Може би. По всяка вероятност. От друга страна, не можеше да се отърве от натрапчивата мисъл, че на половината път черепът му ще се пръсне като новогодишен фойерверк. Петното отново танцуваше пред погледа му, подскачайки в унисон с пулса му, ала вече не беше бяло, а яркочервено.

„Много по-добре щеше да ми е в тъмното — помисли си той. — В килера, заедно с приятелките ми.“

Е, ако всичко вървеше по план, после спокойно можеше да иде там. В този момент килерът на Маккейновата къща на Престил Стрийт му се струваше най-хубавото място на света. Естествено, Когинс също беше там, но какво от това? Винаги можеше да изблъска посрания евангелист встрани. Важното бе пасторът да остане скрит — поне за известно време. И то не за да защити баща си (нито умираше от желание да го прави, нито беше изненадан от постъпката му; винаги бе знаел, че Големия Джим Рени е способен да убие някого), а за да скрои шапката на Дейл Барбара.

„Ако изиграем добре картите си, ще постигнем много повече от това да го разкараме от пътя си — беше казал баща му тази сутрин. — Ще можем да го използваме, за да обединим града пред лицето на кризата. Имам нещо наум и за онази проклета вестникарка. Ние сме един отбор, синко…“ При тези думи баща му бе положил топлата си месеста длан на рамото му.

Така си беше. Може би не завинаги, но поне за известно време и двамата теглеха една и съща шейна. И щяха да се погрижат за Ба-а-арби. Младши даже си мислеше, че като нищо именно Барби можеше да е виновен за пристъпите му на главоболие. Ако наистина бе воювал отвъд Океана — в Ирак, както се говореше, можеше да си е донесъл някои дяволски сувенири от Близкия изток. Примерно отрова. Колко пъти Младши се бе хранил в „Дивата роза“, без да подозира нищо… Барбара с лекота можеше да му сипе нещичко в храната. Или в кафето. А ако готвачът не беше свършил лично работата, колко му костваше да накара Роуз да я свърши вместо него? Нищо! Много ясно — та нали тази мръсница също беше омагьосана от него.

Младши изкачваше бавно стъпалата, като на всяко четвърто спираше за кратка почивка. В крайна сметка главата му не експлодира и когато стигна до върха, бръкна в джоба си за ключа, който Анди Сандърс му беше дал. Отначало не можа да го намери и за момент си помисли, че може да го е изгубил, обаче после го напипа под някакви дребни монети.

Озърна се. Няколко души се връщаха от „Дипърс“, ала никой не погледна към площадката, където стоеше. Площадката пред апартамента на Барби. Пъхна ключа в ключалката, завъртя го, отвори вратата и влезе.

Не включи осветлението, макар че генераторът на Сандърс по всяка вероятност работеше и захранваше апартамента. Сумракът направи пулсиращото петънце пред очите му не толкова забележимо. Младши се огледа любопитно наоколо. Видя доста книги — почти всички полици бяха отрупани с книги. Смяташе ли Ба-а-арби да ги остави тук, когато напуснеше града? Или се бе разбрал — вероятно с Петра Сиърлс, която работеше на долния етаж — да му ги изпрати после някъде? Ако беше така, навярно бе уредил и транспортирането на килима в дневната — някакъв евтин боклук с изображение на камила отгоре му, който сигурно беше купил от някоя местна разпродажба, когато не е бил зает с пускане на отрова в нечия храна или мърсуване с малки момченца.

В крайна сметка обаче Младши си каза, че Ба-а-арби едва ли бе стигнал чак дотам. И защо да го прави, при положение че не е имал никакво намерение да заминава? И след като му хрумна тази мисъл, се зачуди защо не бе видял логиката в нея по-рано? Да, по всичко си личеше, че на готвача му харесва тук и не би си тръгнал по своя воля. Беше щастлив като личинка на муха в кучешко говно.

„Намери нещо, за което не е дрънкал наляво и надясно — беше го инструктирал баща му. — Нещо, което си е само негово. Разбираш ли ме?“

„За тъпак ли ме мислиш, татко? — помисли си Младши сега. — Ако съм тъпак, как така точно аз спасих задника ти снощи?“

Ядосан, баща му бе замахнал да го удари, ала в крайна сметка се бе въздържал. Никога не бе удрял Младши като хлапе — нещо, което синът си обясняваше с влиянието на покойната му майка. А сега Големия Джим вероятно се беше въздържал, защото дълбоко в сърцето си знаеше, че започне ли веднъж, няма да спре.

— Какъвто бащата, такъв и синът — изрече Младши и се изкикоти. Главата мигом го заболя, обаче въпреки това продължи да се кикоти. Не казваха ли хората, че смехът е най-доброто лекарство?

Влезе в спалнята на готвача, видя оправеното легло и първата му мисъл беше колко чудесно би било да изпльока едно голямо лайно върху завивките. Точно така, а пък после да се избърше с калъфката на възглавницата. „Ще ти хареса ли, а, Ба-а-арби?“

Вместо това се насочи към скрина. Там имаше три-четири броя дънки в горното чекмедже и два броя сиви шорти. Под тях имаше мобилен телефон и за момент Младши си каза, че може би точно това му трябваше. Но всъщност не беше така. Апаратът беше втора ръка и най-вероятно бе закупен по време на някое намаление. Готвачът винаги можеше да каже, че не е негов.

Във второто чекмедже видя половин дузина слипове и четири или пет чифта бели спортни чорапи. А третото се оказа съвсем празно.

Той надзърна под леглото. Главата му пулсираше и бръмчеше — явно главоболието му не намаляваше, а точно обратното, засилваше се. Там обаче нямаше нищо — дори прах. Този Ба-а-арби бил голям чистофайник. Младши се замисли дали да не глътне един имитрекс от хапчетата в джоба си, ала реши да не го прави. Вече бе взел два и ефектът от тях беше нулев. Нищо не се промени, освен че сега усещаше метален вкус в устата си. Знаеше какво лекарство му трябва — тъмният килер на Престил Стрийт. И компанията на приятелките му.

Междувременно обаче беше тук. И не биваше да се връща с празни ръце.

— Нещо дребничко — прошепна той. — Все трябва да има нещо подходящо…

Върна се в дневната, избърсвайки влагата от ъгълчето на пулсиращото си ляво око (без да забележи, че е примесена с кръв), след което изведнъж спря, осенен от някаква идея. Върна се при скрина и отново издърпа чекмеджето с бельото и чорапите. Чорапите бяха свити на топка. Когато беше в гимназията, често криеше трева или стимуланти в свитите на топка чорапи; веднъж даже използва и прашките на Адриет Недоу за скривалище. Да, чорапите наистина бяха идеалното местенце! Той започна да проверява кълбетата едно по едно, опипвайки ги внимателно.

На третия чифт удари джакпота. Напипа нещо, което приличаше на плоско метално парче… не, всъщност бяха две. Разви въпросния чорап и предметите издрънчаха върху скрина.

Това, което се разкри пред погледа на Младши, бяха идентификационните армейски плочки на Дейл Барбара. На лицето на натрапник разцъфна усмивка. „Вече си вътре, Ба-а-арби — помисли си доволно Младши. — Вътре си и с двата крака.“

11.

Огънят, пламнал заради ракетите откъм западната страна на Купола, все още гореше, но щеше да бъде потушен до здрачаване; по тази задача се трудеха пожарните команди на четири града, подпомогнати от морски пехотинци и хора от сухопътните войски. А ако го нямаше вятърът, помисли си Бренда Пъркинс, можеха да се справят и още по-скоро. Виж, от вътрешната страна на Купола нямаха подобен проблем. Друг беше въпросът, че това, което днес им се струваше като благословия, навярно утре щеше да се превърне в проклятие. Обаче можеха ли изобщо да сторят нещо, за да го избегнат?

Мъчителен въпрос… макар че точно в този следобед Бренда се чувстваше прекрасно и нямаше никакво намерение да допуска подобни мисли да развалят настроението й. Ако тази сутрин някой я беше попитал кога отново ще се почувства добре, навярно би му отвърнала, че това няма да се случи по-рано от следващата година… ако изобщо се случеше. Може би трябваше да благодари на деветдесетте минути усилена физическа работа — все пак физическото натоварване освобождаваше ендорфини, независимо дали човек тичаше, или гасеше горящи клонки с плоската страна на лопатата си. Макар че едва ли всичко можеше да се обясни само с ендорфините. Да не забравяме, че ръководеше изпълнението на важна задача; задача, която зависеше от нея и с която тя знаеше да се справи.

Към тях се бяха присъединили и други доброволци. Четиринайсет мъже и три жени стояха от двете страни на Битч Роуд — някои продължаваха да държат лопатите и гумените стелки, които използваха за потушаването на коварните пламъци, а други сваляха водните пръскачки от гърбовете си и ги оставяха на пътя. Ал Тимънс, Джони Карвър и Нел Туми охлаждаха маркучите и ги подхвърляха към задната част на пикапа на Бърпи. Томи Андерсън от „Дипърс“ и Лиза Джеймисън (която си падаше малко „Ню Ейдж“, но пък беше добра с маркуча) носеха към един от другите пикапи голямата компресорна помпа, с която бяха черпили вода от Битч Крийк. Бренда дочу смях и осъзна, че не е единствената, която се радва на повишен приток на ендорфини.

Дърветата от двете страни на пътя бяха почернели и все още димяха, а няколко бяха изгорели напълно, обаче с това се изчерпваха всички поражения. Освен че блокираше вятъра, невидимата преграда им бе помогнала и по друг начин, понеже бе преградила реката и там се бе образувало нещо като блато. От другата страна обаче положението бе коренно различно. Хората, които се бореха с огнената стихия, изглеждаха като трескави призраци през покритата със сажди повърхност на Купола.

Ромео Бърпи пристъпи към нея. В едната си ръка държеше мокра метла, а в другата — гумена стелка. Етикетчето с цената продължаваше да виси от единия й край. Надписът отгоре му бе обгорен, но се четеше: „ВСЕКИ ДЕН В «БЪРПИС» Е ДЕН ЗА НАМАЛЕНИЯ!“ Той захвърли рогозката и протегна мръсната си ръка.

Бренда се изненада, ала отвърна на ръкостискането му.

— Защо, Роми? — попита.

— Защото свърши дяволски добра работа тук — гласеше отговорът.

Тя се засмя. Чувстваше се леко смутена, но в същото време бе доволна.

— Всеки би го сторил предвид обстоятелствата. Не беше нищо особено, а и пръстта е толкова влажна, че до залез-слънце сигурно щеше и сам да угасне.

— Може би — каза Ромео и посочи през дърветата към една полянка, където се издигаха напукани от стихиите скали. — А може би щеше да стигне до високата трева ей-там, след което да се прехвърли върху бара на Кейти. Можеше да гори седмица или месец. Да не забравяме, че нямаме пожарна команда… — Той се обърна и се изплю. — На огъня не му трябва вятър, за да си гори. Стига му да има нещо, което да го подхранва. Има мини, където пожарите не са спирали в продължение на двайсет-трийсет години. Четох го в „Нешънъл Джиографик“. А под земята няма вятър, нали? Пък и отде да знаем, че по някое време няма да се появи вятър? Нищичко не знаем още за тая шибана преграда.

И двамата се загледаха в Купола. Пепелта и саждите го бяха направили видим — донякъде — поне докъм трийсетина метра височина. Освен това закриваше гледката им към Таркърс Мил — нещо, което никак не се харесваше на Бренда. Обаче не й се искаше да се впуска в размишления в тази насока, понеже щяха да прогонят и малкото приятни емоции, с които се бе сдобила по време на следобедната работа. Не искаше да си мисли за зловещия залез от предишната вечер.

— Дейл Барбара трябва да се обади на своя приятел във Вашингтон — отбеляза тя. — И да му каже, че след като потушат пожара от външната страна, няма да е зле да измият с маркучи повърхността на това нещо. Ние няма как да го направим от нашата страна.

— Добра идея — кимна Ромео, макар че имаше предвид нещо друго. — Да забелязваш нещо интересно в твоя екип, мадам? Я се замисли!

Бренда го изгледа учудено.

— Те не са мой екип.

— О, напротив. Ти си тази, която им казваше какво да правят, значи са твоят екип. Да забелязваш някакви ченгета?

Тя огледа присъстващите.

— Не, нали? — подхвърли Ромео. — Защото няма нито едно. Нито Рандолф, нито Хенри Морисън, нито Фреди Дентън или Руп Либи, нито Джорджи Фредерик… както и никой от новите. От онези хлапета.

— Вероятно са заети с… — Тя не довърши.

Събеседникът й кимна.

— Точно така. Заети с какво? Нито ти знаеш, нито пък аз. С каквото и да са заети обаче, едва ли ще ми хареса. Ако изобщо са заети с нещо. В четвъртък вечерта ще има градско събрание и ако тази проклетия продължава да ни тормози, непременно трябва да се направят някои промени. — Той спря, за да си поеме въздух. — И може и да си превишавам правата, ама смятам, че ти трябва да се кандидатираш за шеф на пожарната и на полицията накуп.

Бренда се замисли, сети се за онзи компютърен файл със заглавие „ВЕЙДЪР“ и поклати глава.

— Твърде рано е за подобно нещо.

— Ами тогава стани само шеф на пожарната! Какво мислиш за това, а? — Протяжният му френски акцент се бе засилил.

Тя се огледа наоколо и обходи с очи димящите храсти и обгорените дървета. Изглеждаха грозно и потискащо — като снимка на бойното поле от Първата световна война, — но поне вече не бяха опасни. Хората, които я бяха придружили, се бяха погрижили за това. Бяха се представили като чудесен екип. Нейният екип.

Жената се усмихна.

— Мисля, че в идеята ти има хляб.

12.

Първия път, когато Джини Томлинсън изскочи в болничния коридор, тя тичаше, явно притеснена от тревожното писукане на медицинската апаратура, и Пайпър нямаше възможност да поговори с нея. Дори не се опита. Времето, прекарано в чакалнята, й бе напълно достатъчно, за да схване картинката: трима души — две сестри и една тийнейджърка-доброволка на име Джина Буфалино — отговаряха за цялата болница. Засега се справяха, но положението висеше на косъм. Когато Джини се върна, вече вървеше съвсем бавно и раменете й бяха отпуснати. В едната й ръка се поклащаше медицински картон.

— Джини? — попита Пайпър. — Добре ли си?

Преподобната очакваше Джини да й се озъби, но вместо това тя й се усмихна уморено.

— Добре съм, просто съм ужасно уморена — отвърна, докато сядаше до нея. — Иначе Ед Карти току-що издъхна.

Пайпър я хвана за ръката.

— Съжалявам да го чуя.

Джини стисна пръстите й.

— Недей. Нали знаеш как си говорят жените за раждането? Това беше лесно, онова беше тежко…

Пайпър кимна.

— Със смъртта е същото. Господин Карти изтърпя големи мъки и най-накрая получи облекчение.

Тази идея допадна на преподобната и тя си каза, че може да я използва в някоя бъдеща проповед… само дето идните дни хората едва ли щяха да искат да слушат проповеди за смъртта. Особено пък ако Куполът останеше на мястото си.

Двете жени поседяха така известно време. Междувременно Пайпър се мъчеше да измисли най-добрия начин, по който да зададе на Джини въпросите си, ала в крайна сметка събеседничката й сама повдигна темата:

— Била е изнасилена. И може би повече от веднъж. Изплаших се, че ще се наложи Туич да я зашива, обаче успях и сама да спра кръвоизлива с вагинален компрес.

— Тя направи кратка пауза. — Разплаках се. За мой късмет момичето бе твърде дрогирано, за да забележи.

— Ами бебето? Как е то?

— То е на осемнайсет месеца и като цяло е в добро здраве, ала и то ни притесни. Получило е пристъп, вероятно провокиран от горещината. Плюс обезводняването… глада… и раната… — и Джини посочи челото си.

Туич прекоси коридора и се присъедини към тях. Изглеждаше на светлинни години от онази жизнерадостна личност, каквато по принцип беше.

— Да не би мъжете, които са я изнасилили, да са наранили и бебето? — попита преподобната със спокоен глас, ала в съзнанието й бе зейнала алена пукнатина.

— Литъл Уолтър ли? Мисля, че просто е паднал — отвърна Туич. — Сами спомена нещо за счупено детско креватче. Думите й не бяха много свързани, но според мен става въпрос за случаен инцидент. Поне що се отнася до бебето.

Преподобната го изгледа смаяно.

— Значи това ми е казвала… А аз си помислих, че иска малко вода…

— Сигурна съм, че е искала и вода — отбеляза Джини, — ала бебето й наистина се казва Литъл Уолтър. Според мен са го кръстили на онзи блусар с хармониката. Двамата с Фил… — Джини замлъкна и направи красноречив жест, имитиращ пушене на цигара с марихуана.

— О, Фил далеч не се ограничаваше само с тревата — отбеляза Туич. — Стане ли въпрос за наркотици, Фил Буши изповядва философията „От всичко по много“.

— Той мъртъв ли е? — попита Пайпър.

Мъжът вдигна рамене.

— Не съм го виждал от пролетта. Ако е мъртъв, да върви по дяволите.

Преподобната го изгледа укорително и Туич наведе глава.

— Съжалявам. — Сетне се обърна към Джини: — Някаква вест от Ръсти?

— Имал да свърши някаква работа — отвърна тя — и аз му казах да тръгва. Трябва да се върне всеки момент.

Пайпър седеше между тях. Изглеждаше спокойна, но алената пукнатина в съзнанието й не спираше да се разширява. Усещаше и горчив вкус в устата си. Спомни си как една вечер баща й не я пусна да отиде на градската пързалка, защото бе остроумничила за нещо пред майка си (като тийнейджърка Пайпър Либи просто обожаваше да остроумничи). Тогава тя се качи в стаята си, обади се на приятелката, с която трябваше да излезе, и й каза — с овладян и равен тон, — че нещо е изникнало и в крайна сметка няма да могат да се срещнат. Ами следващия уикенд? О, да, със сигурност, разчитай на мен, ще се чуем, приятно прекарване, чао. После затвори телефона и се зае да опустошава стаята си. Завърши с откъсването на любимия си плакат на „Оейзис“ от стената и раздирането му на парчета. По това време вече плачеше неудържимо — но не от мъка, а защото бе обзета от един от онези пристъпи на гняв, които вилнееха из младежките й години като урагани от пета степен. По някое време баща й застана на прага и се загледа в нея. Когато забеляза присъствието му, Пайпър застина насред стаята и на свой ред се вторачи в него, като дишаше тежко и си мислеше колко силно го мрази. Колко силно мрази и двамата. Ако родителите й бяха умрели, щеше да заживее при леля си Рут в Ню Йорк. Леля Рут знаеше как да се забавлява. За разлика от някои други хора. Тогава баща й разпери ръце и ги протегна към нея. Жестът му излъчваше такова смирение, че потуши яростта й и трогна дълбоко сърцето й.

„Ако не контролираш гнева си, гневът ти ще контролира теб“ — каза баща й, след което я остави и тръгна по коридора с приведена глава. И вместо да затръшне вратата подире му, Пайпър я затвори тихичко.

Това бе годината, в която тя превърна отвратителните си изблици на ярост в свой главен приоритет. Да ги унищожи напълно означаваше да загуби част от себе си, ала в същото време си мислеше, че ако не направи някои важни промени, една съществена част от нея щеше да си остане на петнайсет години за доста дълго време. Ето защо Пайпър започна да работи над самообладанието си и в редица отношения усилията й се увенчаха с успех. Всеки път, щом усещаше, че контролът й се изплъзва, тя си припомняше думите на баща си, разтворените му ръце и начина, по който бе напуснал стаята й в къщата, където бе израснала. Девет години по-късно тя произнесе слово на погребението му, в което заяви: „Баща ми ми каза най-важното нещо, което някога съм чувала.“ Пайпър не разкри пред хората за какво точно ставаше въпрос, ала майка й знаеше; тя седеше на първата пейка в църквата, в която бе ръкоположена дъщеря й.

През последните двайсет години, когато внезапно й се приискваше да избухне пред някого (това желание често бе неконтролируемо, понеже понякога хората бяха толкова глупави, и не само бяха глупави, ами и упорито отстояваха глупостта си), тя си спомняше думите на баща си: „Ако не контролираш гнева си, гневът ти ще контролира теб.“

Сега обаче алената пукнатина се разширяваше и на нея й се искаше да хвърля разни неща. И да забие нокти в кожата си, докато не потече кръв.

— Попита ли я кой го е направил?

— Да, разбира се — отвърна Джини. — Не пожела да ми каже. Явно се страхува.

Пайпър си спомни как в началото бе взела лежащите край пътя майка и бебе за чувал с боклук и си помисли, че онзи, който бе изнасилил младата жена, се бе отнесъл с нея именно по този начин.

— Отивам да поговоря с нея.

— Не мисля, че това е добра идея — отбеляза Джини.

— Дали сме й успокоително и…

— Нека да пробва — намеси се Туич. Лицето му беше пребледняло и бе сплел пръсти. Кокалчетата му изпукаха. — Успех… и дай всичко от себе си!

13.

Клепачите на Сами бяха почти притворени. Щом Пайпър приседна на ръба на леглото обаче, се отвориха.

— Ти си тази, която…

— Да — кимна преподобната и пое ръката й в своята.

— Казвам се Пайпър Либи.

— Благодаря ти — промълви Сами и клепачите й отново се спуснаха.

— Ще ми благодариш, като ми кажеш имената на мъжете, които те изнасилиха.

В сумрачната, топла стая — климатикът не работеше — Сами бавно поклати глава.

— Казаха, че ще стане още по-зле. Ако ги издам. — Очите й срещнаха тези на Пайпър. Погледът й излъчваше примирение и покорство. — Ще наранят не само мен, но и Литъл Уолтър.

Преподобната кимна.

— Разбирам, че си изплашена. Сега ми кажи кои бяха. Искам имената им.

— Не ме ли чу? — Вече не смееше да погледне събеседничката си в очите. — Казаха, че ще ме наранят…

Пайпър нямаше време за губене; трябваше да я изтръгне от този омагьосан кръг. Ето защо я сграбчи за китката и заяви с нетърпящ възражение тон:

— Искам имената им и ти ще ми ги дадеш.

— Страх ме е — пророни Сами и по бузите й се търкулнаха сълзи.

— Ще го сториш, защото ако не те бях намерила, вече щеше да си мъртва. — Тя изчака малко, преди да забие кинжала до дръжката. После може би щеше да съжалява, ала не и сега. Сега момичето в болничното легло беше само едно препятствие между нея и онова, което искаше да узнае. — Да не говорим за бебето ти. То също можеше да умре. Спасих твоя живот, спасих неговия и сега искам имената на онези.

— Не! — проплака Сами, ала упоритостта й се топеше и част от преподобната Либи се наслаждаваше на този факт. По-късно щеше да се отврати от себе си; по-късно щеше да си помисли: „Не си много по-различна от онези момчета — принудата си е принуда.“ Но да, сега изпитваше удоволствие, както бе изпитала удоволствие от откъсването на любимия плакат от стената и раздирането му на късчета.

„Харесвам го, защото е горчиво — помисли си. — И защото е моето сърце.“

Тя се надвеси над плачещото момиче.

— Отпуши си добре ушите, Сами, и чуй добре какво ще ти кажа. След като са го направили веднъж, ще го направят пак. И когато го сторят, когато някоя друга жена се озове тук, плувнала в кръв и вероятно бременна от насилника си, аз ще дойда при теб и ще ти кажа…

— Не! Стига!

— … че ти си била съучастничка на насилниците. Че това се е случило заради теб, защото ти си ги насърчила да продължат.

— Не! — ридаеше жената. — Не бях аз, а Джорджия! Джорджия ги насърчаваше!

Пайпър усети как се изпълва с вледеняваща погнуса. Жена. Там е имало жена. Алената пукнатина в главата й зейна още по-широко. Скоро щеше да започне да бълва лава.

— Кажи ми имената им — изрече глухо.

И Сами й ги каза.

14.

Джаки Уетингтън и Линда Евърет бяха паркирали пред „Фуд Сити“. Супермаркетът щеше да затвори в пет следобед вместо в осем вечерта, ето защо Рандолф ги бе изпратил да се погрижат това да не предизвика някакви безредици. Идеята му обаче се оказа нелепа, защото магазинът бе полупразен. На паркинга му имаше не повече от десетина коли, а купувачите вървяха бавно и унесено, сякаш бяха измъчвани от един и същи кошмар. Двете полицайки установиха, че само една от касите работи. Тийнейджърът Брус Ярдли, който седеше там, приемаше само пари в брой и бележки за вересия вместо обичайните кредитни карти. Щандът за говеждо и свинско месо бе напълно опустошен; беше останало само пилешко и като че ли единствено рафтовете с консервирани и сушени храни изглеждаха добре заредени.

Тъкмо изчакваха и последните клиенти да си тръгнат, когато мобилният телефон на Линда иззвъня. Щом зърна входящото обаждане на дисплея, стомахът моментално я присви. Търсеше я Марта Едмъндс — жената, която се грижеше за Джанел и Джуди, докато двамата с Ръсти бяха на работа… Линда набра номера й, за да може разговорът да бъде за нейна сметка, и докато чакаше да се свърже, си помисли, че от появата на Купола насам те май почти непрестанно бяха на работа.

— Марта? — каза, молейки се да не се е случило нищо и Марта да й звъни, за да я попита дали може да заведе момичетата в парка или нещо подобно. — Всичко наред ли е?

— Ами… да, предполагам… — Тревогата в гласа на Марта накара Линда да изтръпне. — Нали се сещаш за ония пристъпи…

— О, божичко! Пак ли получи такъв?

— Така ми се струва — отвърна другата жена и заговори по-бързо: — Сега са добре, вече нищо им няма, в другата стая са, бузките им вече не са бледи…

— Какво стана? Кажи ми!

— Бяха на люлките. Аз се занимавах с цветята, подготвях ги за зимата…

— Марта, моля те! — извика Линда и Джаки положи ръка на рамото й.

— Извинявай. По някое време започна да стене и се обърнах. Попитах я: „Миличка, добре ли си?“ Тя обаче не ми отговори, а само се изхлузи от люлката и се отпусна на земята под нея — нали се сещаш, че отдолу е издълбано от крачетата на децата… Не падна или нещо такова, просто си седна. Гледаше втренчено някъде пред себе си и правеше онова нещо с устните си… примлясването, за което ми каза да внимавам. Втурнах се към нея… разтърсих я лекичко… и тя ми каза… чакай да се сетя…

„Ето, че пак се започва — помисли си Линда. — Спрете Хелоуин, трябва да спрете Хелоуин.“

Ала не беше това. Оказа се нещо съвсем различно.

— Каза ми: „Розовите звезди падат. Розовите звезди падат в редици.“ После добави: „Толкова е тъмно и всичко мирише гадно.“ Тогава се свести и вече всичко е наред.

— Слава богу — въздъхна облекчено Линда и мислите й се насочиха към петгодишната й дъщеря. — Джуди добре ли е? Тя разстрои ли се?

Марта й отговори след дълга и тягостна пауза.

— Ох, мила…

— Марта! — вцепени се Лина. — Какво има? Какво искаш да кажеш с това „ох, мила“?

— Беше Джуди, Линда. А не Джанел. Този път беше Джуди.

15.

„Искам да поиграем на онази, другата игра, която ми обеща!“ — беше казал Ейдън на Каролин Стърджис, докато разговаряха в парка с Ръсти. „Другата игра“ беше „Червено/зелено!“ макар че тя почти не си спомняше какви бяха правилата й (което не бе кой знае колко изненадващо, като се имаше предвид, че за последен път бе играла на нея като шест-седемгодишно хлапе).

Ала ето че щом застана до едно дърво в просторния двор на „праподобната“, ненадейно бе осенена от спомена за правилата. Колкото и изненадващо да звучи, същото се случи и с Търстън, който изглежда не само имаше желание да се включи в играта, но и изгаряше от нетърпение да го стори.

— Запомнете! — инструктира той децата (които досега явно не бяха имали възможност да се насладят на „Червено/зелено!“). — Тя може да брои до десет толкова бързо, колкото иска, и ако ви хване да се движите, когато се обърне и извика „Червено!“, вие трябва да се върнете на мястото, откъдето сте тръгнали.

— Няма да ме хване — заяви Алис.

— Нито пък мен — добави Ейдън.

— Ще видим — усмихна се Каролин и се обърна към ствола на дървото. — Едно, две, три, четири… пет, шест, седем… осем-девет-десет ЧЕРВЕНО!

Тя рязко се завъртя. Алис бе застинала насред гигантска крачка и лицето й грееше в широка усмивка, а Търстън (също усмихнат) бе протегнал ръце с разперени пръсти като вампир от старите филми. Единственият, който помръдваше лекичко, беше Ейдън, ала Каролин нямаше никакво намерение да го връща в изходна позиция. Момчето изглеждаше щастливо и тя за нищо на света не би помрачила доброто му настроение.

— Добре — кимна бавно тя. — Чудесни малки статуйки! Време е за втори рунд! — И Каролин се обърна към дървото, и се зае отново да брои, завладяна от древния, по детски очарователен страх да знае, че хората зад гърба й се приближаваха към нея. — Еднодве тричетири петшест седемосемдеветдесет ЧЕРВЕНО!

Тя се завъртя шеметно. Алис вече беше само на двайсетина крачки от нея, а Ейдън — на десетина крачки от сестра си. Момчето балансираше на един крак и белегът на коляното му едва се различаваше. Търс се намираше зад него; усмихваше се и бе притиснал ръка към гърдите си като античен оратор. Изглежда, Алис щеше да я достигне, но в това нямаше нищо лошо; в следващата игра момичето щеше да заеме мястото й и братчето й щеше да победи. Двамата с Търс щяха да се погрижат за това. Каролин отново се завъртя към дървото.

— Еднодветриче…

Тогава Алис изпищя.

Каролин се обърна и видя, че Ейдън Епълтън лежи на земята. Отначало си помисли, че хлапето все още се опитва да играе играта. Едното му коляно — това с белега, — беше вдигнато във въздуха, сякаш се опитваше да побегне, както си лежеше по гръб. Разширените му очи се взираха в небето, устните му оформяха буквата „О“, а отпред на шортите му се разширяваше тъмно петно. Тя се хвърли към детето.

— Какво му стана? — попита Алис и Каролин видя как стресът от този кошмарен уикенд се стоварва върху лицето й. — Добре ли е?

— Ейдън? — попита Търс. — Добре ли си, момко?

Момчето продължи да трепери, а устните му сякаш засмукваха невидима сламка. Вирнатото му краче се преви в коляното… и ритна във въздуха. Раменете му конвулсивно потръпнаха.

— Получил е някакъв пристъп — предположи Каролин. — Сигурно от превъзбуда. И мисля, че ще му мине от само себе си, стига да му дадем няколко мину…

— Падат розови звезди — изрече Ейдън. — И оставят следи след себе си. Красиво е. Страшно е. Всички ги гледат. Няма лакомства, няма номера. Трудно е да се диша. Викат му Готвача. Заради него е. Всичко е по негова вина.

Каролин и Търстън се спогледаха. Алис бе коленичила до братчето си и държеше ръката му.

— Розови звезди — повтори Ейдън. — Падат, падат и по…

— Събуди се! — кресна му момичето. — Стига си ни плашил!

Търстън Маршал я докосна нежно по рамото.

— Миличка, така не му помагаш…

Алис обаче не му обърна внимание.

— Събуди се, събуди се… ТЪПАК такъв!

И Ейдън се събуди. Изуменият му поглед се спря на обляното в сълзи лице на сестричката му. После погледна към Каролин и се усмихна. Това бе най-хубавата усмивка, която бе виждала през живота си.

— Победих ли? — попита хлапето.

16.

Генераторът в хранилището на градския съвет бе доста зле поддържан (някой бе сложил стар поцинкован леген под него, където да се събира изтичащото масло) и Ръсти предположи, че енергийната му ефективност навярно може да се мери с тази на хамъра на Големия Джим. Повече го интересуваше обаче сребристата газова бутилка, присъединена към него.

Барби хвърли бърз поглед на генератора, сбърчи нос при миризмата и се насочи към бутилката.

— Не е толкова голяма, колкото очаквах — каза, въпреки че бутилката бе доста по-голяма от тези, които използваха в „Дивата роза“, или онази, която бе сменил в дома на Бренда Пъркинс.

— На това му се вика „бутилка общински стандарт“ — отбеляза Ръсти. — Спомням си го от едно градско събрание миналата година. Сандърс и Рени ни проглушиха ушите как по-малките бутилки щели да ни спестят сума ти долари по време на „тези трудни времена на скъпа енергия“. Всяка е с вместимост три хиляди и двеста литра.

— Което прави три тона и двеста килограма като тегло… — замисли се Барби. — Нали?

Ръсти кимна.

— Плюс тежестта на самата бутилка. Да, доста тежичко си е — ще ти трябва самотоварач или хидравличен крик, — но не е невъзможно за пренасяне. По документи полезният товар на един пикап „Додж Рам“ е три хиляди и четиристотин килограма, но по всяка вероятност може да се справи и с повече. Една от тези средноголеми бутилки без проблеми ще се събере в „коритото“ му. Е, краят й може да стърчи малко — Ръсти вдигна рамене, — но пък ще му туриш едно червено флагче и си готов.

— Доколкото виждам обаче, май тази е единствената — отбеляза Барби. — Вземем ли я, целият градски съвет остава без ток.

— Прав си… — съгласи се медикът и добави: — Освен ако Рени и Сандърс знаят откъде могат да се снабдят с други бутилки. И бас държа, че знаят и още как.

Барби прокара пръсти по синия надпис: „БОЛНИЦА «КАТИ РЪСЕЛ».“

— Това е, което си изгубил.

— Не сме го изгубили; било е откраднато. Точно това си мисля. Само че тук трябваше да има още пет от газовите ни бутилки, защото ни липсват общо шест.

Барби огледа продълговатото помещение. Въпреки наличието на масивните снегорини и големите контейнери с резервни части, дори и да бяха добре скрити, бутилките просто нямаше как да са тук. Особено около генератора.

— Забрави за откраднатото от болницата… — въздъхна той и се обърна към Ръсти — … и по-добре ми кажи къде съхраняват останалите газови бутилки в града.

— Не знам.

— А за какво могат да ги използват?

— Нямам никаква представа — вдигна рамене Ръсти, — обаче смятам да разбера.

Падат розови звезди

1.

Барби и Ръсти спряха отвън и жадно поеха вечерния въздух. В него все още се усещаше мирис на дим от наскоро потушения пожар западно от града, обаче след тежките миризми на изгорели газове в хранилището той им се струваше като свеж планински полъх, галещ нежно лицата им. Барби носеше Гайгеровия брояч в кафявата пазарска чанта, която бе намерил в противоядреното укритие.

— Няма да издържи и ще се скъса — отбеляза Ръсти. Лицето му бе мрачно и изопнато от напрежение.

— Какво смяташ да предприемеш оттук нататък? — попита го Барби.

— Аз ли? Нищо особено. Ще се върна в болницата и ще си продължа с визитациите. Довечера обаче смятам да почукам на вратата на Джим Рени и да му поискам обяснение. Надявам се да има такова и се надявам да знае и къде са останалите запаси от газ, защото вдругиден генераторът на болницата ще остане без гориво дори и да намалим до минимум консумацията на електричество!

— До вдругиден всичко може да е свършило.

— Наистина ли го вярваш?

Вместо да отговори на въпроса му, Барби каза:

— Точно сега ми се струва малко опасно да притискаш градския съветник Рени.

— Точно сега? От тези твои думи веднага си личи, че си отскоро в Честърс Мил. Знаеш ли, че слушам тази песен от десет хиляди години или от колкото там Големия Джим управлява този град. Или казва на хората да се разкарат, или ги моли да проявят търпение. „За благото на града“ — както гласи дежурната му реплика. Тя е номер едно в неговия хитпарад. Градското събрание през март например се оказа пълна подигравка. Предложение за нова канализационна система? Съжалявам, градът не разполага с нужните средства, за да си я позволи. Предложение за промяна в градоустройството, за да се открият нови търговски площи? Страхотна идея, Честърс Мил се нуждае от повече приходи, хайде да построим супермаркет на шосе 117! От Катедрата по екология към Мейнския университет съобщават, че в езерото Честър имало твърде много отпадъчни води? Градските съветници препоръчват да се насрочи обществена дискусия по темата, защото всички знаят, че научните проучвания се правят от радикални псевдохуманни атеисти. Ами болницата? Как смяташ, тя нищо общо ли няма с благото на града?

— Естествено, че има — отвърна Барби, смутен от внезапния му изблик.

Ръсти сведе очи, пъхнал ръце в задните си джобове.

— Разбирам защо президентът е решил ти да поемеш контрола — каза, когато най-накрая вдигна поглед. — Мисля, че сега е последният възможен момент подобно нещо да се случи.

— Това е само една идея, нищо повече — усмихна се Барби и вдигна рамене. — Само дето… Рени и Сандърс си имат своите полицаи, а къде са моите хора?

Ръсти отвори уста да отговори, ала мобилният му телефон иззвъня. Той го отвори и погледна дисплея.

— Линда? Какво има?

Медикът се заслуша.

— Добре, разбирам. Щом си сигурна, че са добре… Сигурна ли си, че е била Джуди? А не Джанел? — Той помълча известно време, след което каза: — Според мен това е добра новина. Тази сутрин видях две други деца — и двете имаха краткотрайни пристъпи, които протекоха много бързо и после нямаха никакви проблеми. Обадиха ми се и трима разтревожени родители с подобни случаи, а Джини Т. ми докладва за четвърти. Може да е някакъв страничен ефект от онова, което захранва Купола.

Ръсти отново се заслуша.

— Защото нямаше кога да го направя — отвърна. Тонът му бе търпелив и спокоен. Барби си представи въпроса, на който трябваше да отговори: сума ти деца получават подобни пристъпи и ми го казваш чак сега?

— Ти ли ще вземеш момичетата? — попита Ръсти. Пауза. — Добре. Ако усетиш нещо нередно, веднага ми звънни. Ще дойда на секундата. И накарай Одри да остане с тях. Да. Аха. И аз те обичам. — Той прекъсна връзката, закачи телефона на колана си и прокара пръсти през косата си с такава ярост, че очите му се дръпнаха като на китаец. — Боже мили!

— Коя е Одри?

— Нашият златен ретривър.

— Разкажи ми за тези пристъпи.

Ръсти му разказа, без да пропусне нито казаното от Джани за Хелоуин, нито изреченото от Джуди за розовите звезди.

— Това за Хелоуин ми напомня за бълнуването на хлапето на Динсмор — замисли се Барби.

— Да, има нещо такова.

— Ами другите деца? Някое от тях говорило ли е за Хелоуин? Или за розови звезди?

— Родителите, които видях днес, споменаха, че децата им бълнували нещо по време на пристъпите, но били твърде изплашени, за да обърнат внимание на думите им.

— Самите хлапета не си ли спомнят?

— Дори не знаят, че са имали пристъпи.

— Това нормално ли е?

— Абсолютно нормално.

— Възможно ли е по-малката ти дъщеря да е имитирала по-голямата? Примерно… откъде да знам… защото иска да й обърнат внимание?

Ръсти не се бе замислял за това — всъщност не му бе останало време да обмисли този вариант. Сега обаче го направи.

— Възможно е, макар че не ми се вярва да постъпи така… — Той кимна към старичкия жълт Гайгеров брояч в чантата. — И сега какво? Ще тръгнеш на инспекция из града с това нещо?

— Не аз — усмихна се Барби. — Това бебче е собственост на града, а силните на деня не ме обичат много. Нямам никакво желание да ме спипат с него.

И той подаде чантата на парамедика.

— Аз също не мога. Ужасно съм зает в болницата.

— Знам — кимна Барби и му каза какво се изисква от него. Ръсти го изслуша внимателно и накрая се усмихна.

— Добре — отвърна. — Става, навит съм. Ти какво ще правиш, докато аз изпълнявам поръчките ти?

— Ще готвя в „Розата“. Специалитетът за тази вечер е „пиле а ла Барбара“. Искаш ли да ти изпратя няколко порции в болницата?

— Супер! — зарадва се Ръсти.

2.

На връщане към болницата Ръсти се отби в редакцията на „Демократ“ и предаде Гайгеровия брояч на Джулия Шамуей.

Тя го изслуша с усмивка, докато той й предаваше инструкциите на Барби.

— Този човек определено знае как да те натовари с отговорност. Ще се заема със задачата с най-голямо удоволствие.

Ръсти се замисли дали да я предупреди да внимава пред кого от жителите на Честърс Мил показва уреда, но после се отказа. Чантата бързо изчезна под бюрото й.

Докато вървеше към болницата, позвъни на Джини Томлинсън и я разпита за пристъпа на хлапето, за който му беше споменала.

— Съвсем малко детенце на име Джими Уикър. Обади се дядо му. Бил Уикър, ако не се лъжа…

Ръсти го познаваше. Той носеше пощата им.

— Наглеждал Джими, докато майка му отишла да зареди колата на бензиностанцията. Между другото там почти са свършили бензина и Джони Карвър е вдигнал цената на обикновения на три долара за литър. Представяш ли си?

Ръсти изчака търпеливо монолога й, желаейки да води този разговор с нея на четири очи, а не по телефона. Почти беше стигнал до болницата. Щом Джини най-сетне приключи с оплакванията, той я попита дали малкият Джими е казал нещо по време на пристъпа.

— Всъщност да… Бил спомена, че е бълнувал нещо. Май беше за… розови звезди. Или за Хелоуин. А може би се бъркам с онова, което наговори Рори Динсмор след прострелването… Сред хората вече плъзна мълва за странните му думи…

„Естествено, че ще плъзне — помисли си Ръсти мрачно. — Ще плъзне и за това, ако се разчуе. А най-вероятно ще се разчуе.“

— Добре — каза. — Благодаря ти, Джини.

— Кога се връщаш, Алени ездачо[1]?

— Почти съм стигнал.

— Добре. Защото имаме нова пациентка. Сами Буши. Била е изнасилена.

Ръсти изпъшка.

— Състоянието й се подобрява. Пайпър Либи я доведе. Аз не можах да изкопча от момичето имената на насилниците, но мисля, че преподобната успя. Излезе оттук, сякаш косата й гори, а задникът й… — пауза, по време на която Джини се прозина шумно и добави: — … няма търпение да се изнесе оттук.

— Джини, скъпа, кога за последен път успя да си подремнеш малко?

— Добре съм.

— Прибирай се у дома.

— Шегуваш ли се? — попита ужасено тя.

— Не. Прибери се у дома. И легни да поспиш. Без аларма за събуждане. — Изведнъж му хрумна нещо. — По пътя се отбий в „Дивата роза“, чуваш ли? Приготвили са вкусно пилешко. Чух го от доверен източник.

— Но Саманта Буши…

— Аз ще бъда при нея след пет минути. Междувременно искам да си отлетяла от болницата, пчеличке!

И Ръсти прекъсна връзката, преди тя да понечи да възрази.

[1] Популярен уестърн герой от едноименния комикс. — Б.пр. ↑

3.

Големия Джим Рени се чувстваше изключително добре за човек, извършил убийство предната нощ. Може би защото не го възприемаше съвсем като убийство, както не възприемаше и смъртта на покойната си жена като убийство. Тя си бе отишла от този свят заради тумор — невъзможен за опериране тумор. Да, не бе изключено през последната седмица от живота да й беше дал твърде много болкоуспокояващи, а накрая й помогна и с възглавница (беше я притиснал към лицето й, но лекичко, толкова лекичко, че постепенно да забави дишането й и нежно да я положи в обятията на Исус), обаче го бе сторил от любов и доброта. Виж, случилото се с преподобния Когинс бе малко по-брутално — прекрасно го съзнаваше, — ала имаше ли друг избор? Пасторът се бе оказал не само невероятно тъп и твърдоглав, но и напълно неспособен да постави благополучието на града пред своето.

— Е, тъкмо тази нощ ще вечеря с Христа, нашия Бог и спасител — измърмори Големия Джим. — Телешко печено със сос и картофено пюре и ябълков пай за десерт.

Неговата вечеря например беше съвсем скромна — беше си притоплил замразени спагети с пармезан от полуфабрикатите на „Стоуфър“. Ястие, което по всяка вероятност щеше да вдигне холестерола му до небесата, но поне доктор Хаскел вече го нямаше, за да му го натяква.

— Надживях те, дъртофелнико! — изрече самодоволно Големия Джим и смехът му проехтя из празния кабинет. Подносът със спагетите и чашата му с мляко (Рени не пиеше алкохол) бе поставен върху бюрото му. Често се хранеше в кабинета и не виждаше някаква причина да спре да го прави, само защото Лестър Когинс бе посрещнал смъртта си тук. Освен това помещението бе идеално почистено и подредено. Е, предполагаше, че някой от онези разследващи екипи, които показваха по телевизията, сигурно щеше да открие доста кървави петънца с техните специални химикали и приспособления, обаче поне в близко бъдеще нищо подобно нямаше да се случи. А ако случайно на Питър Рандолф му скимнеше да проведе свое собствено разследване на случая… от тази идея отново го напуши смях. Рандолф беше кръгъл идиот.

— Може да е идиот — заяви Големия Джим с такъв тон, сякаш изнасяше лекция, — обаче си е моят идиот!

Той омете спагетите, попи масивната си брадичка със салфетка и започна да пише в жълтия си бележник. От събота насам бе изписал купища бележки… и имаше да напише още много. А ако Куполът останеше на мястото си, щяха да последват още повече.

Честно казано, той се надяваше да остане… поне за известно време. Невидимата преграда предлагаше изпитания, пред които спокойно можеше да се изправи (с Божията помощ, естествено). Първо обаче трябваше да укрепи властта си над града. За тази цел обаче се нуждаеше не просто от изкупителна жертва, а от чудовище. И очевидният избор за тази роля падаше върху Дейл Барбара — човекът, който комунистчето, сложено от демократите в Белия дом, бе избрало да замени Джеймс Рени.

Вратата на кабинета се отвори. Големия Джим вдигна поглед от бележките си и видя, че на прага стои синът му. Лицето му беше бледо и безизразно. Напоследък Младши не изглеждаше съвсем наред. Погълнат от административните си задължения и другите си ангажименти (малкото им бизнесче), Големия Джим го осъзнаваше едва сега. Обаче, както и преди, бе напълно сигурен в лоялността на момчето си. А ако се случеше Младши да го изостави… е, все някак щеше да се справи. През целия си досегашен живот се беше грижил за собственото си благополучие и нямаше никакво намерение да се променя точно сега.

Пък и именно синът му бе преместил трупа на пастора, което автоматично го забъркваше в престъплението. Това му беше хубавото на малкото градче. В едно малко градче всеки е забъркан в общата каша. Как се пееше в онази тъпа песен? „Всички подкрепяме нашия отбор…“

— Синко? — попита той. — Всичко наред ли е?

— Наред е — отвърна Младши. Не се чувстваше никак наред, но в момента беше по-добре, защото проклетото главоболие най-накрая минаваше. Времето, прекарано с приятелките му, му беше помогнало… както знаеше, че ще стане. Килерът на Маккейн вече миришеше много лошо, ала след като поседя там известно време и подържа ръцете им, свикна с вонята. Предполагаше, че скоро даже ще започне да я харесва.

— Откри ли нещо в апартамента му?

— Да — кимна младият мъж и разказа на баща си за находката си.

— Справил си се отлично, синко! Браво. Готов ли си да ми кажеш къде сложи… къде го сложи?

Младши поклати глава, ала погледът му си остана прикован в лицето на Големия Джим. Гледката си беше малко страшничка.

— Не ти трябва да знаеш. Нали ти казах. На сигурно място е и това е напълно достатъчно.

— Значи вече ми казваш само това, което трябва да знам, така ли? — подхвърли Рени старши с изненадващо спокоен тон.

— В този конкретен случай… да.

Големия Джим го изгледа изпитателно.

— Сигурен ли си, че си добре? Изглеждаш ми пребледнял.

— Нищо ми няма. Болеше ме главата, но вече ми мина…

— Защо не хапнеш нещо? В хладилника има още няколко порции спагети, а микровълновата прави чудеса с тях! — Той се усмихна. — Нека им се насладим, докато все още можем.

Преценяващият поглед на тъмните, наподобяващи черни дупки очи се спря за момент на капката бял сос върху подноса на Големия Джим, след което се върна към лицето му.

— Не съм гладен. Кога искаш да се покажат труповете?

— Труповете ли? — ококори се старият Рени. — Какво искаш да кажеш с това?

Младши се усмихна.

— Всъщност по-добре да не знаеш. Така ще изглеждаш не по-малко изненадан от останалите. Да го кажем така — дръпнем ли веднъж спусъка, целият град ще бъде готов да обеси Барби на първото ябълково дърво. Въпросът е за кога го искаш. За довечера? Защото ще ми трябва малко време да се подготвя…

Големия Джим се замисли и сведе поглед към жълтите страници на бележника си. Бяха осеяни с бележки (и изцапани със сос „Алфредо“), но само една от всичките бе оградена с кръгче — тази за кучката от вестника.

— Не, по-добре да не е довечера. Ако изиграем добре картите си, ще можем да го използваме за нещо повече от Когинс.

— Ами ако Куполът се вдигне, докато изиграваш картите си?

— Ще се справим — заяви Големия Джим. „А в случай че господин Барбара все пак успее да се измъкне от клопката, която сме му приготвили — не че има подобна вероятност, но хлебарките винаги намират дупчици, през които да минат, — имам теб. Теб и другите трупове.“ — Синко, наистина мисля, че трябва да хапнеш нещичко, дори да е само салата.

Ала Младши не помръдна.

— Не чакай твърде дълго, тате — каза. — На твое място не бих протакал нещата.

— Няма.

Младият мъж се замисли, наблюдава го още малко с тъмните си очи, в които днес имаше някакъв странен блясък, след което сякаш внезапно изгуби интерес.

— Отивам в стаята си, за да поспя малко. Ще хапна по-късно.

— Добре, но не го забравяй! Виждаш ми се отслабнал…

— Това е супер — отвърна синът му и го дари с такава усмивка, която бе по-обезпокоителна дори от погледа му. На Големия Джим му се струваше, че се взира в усмивката на череп. Изведнъж се сети за онзи тип, който обичаше да се нарича Готвача, сякаш предишният му живот като Фил Буши не съществуваше. Когато Младши напусна помещението, Големия Джим въздъхна с облекчение, без изобщо да си даде сметка за това.

Съветникът грабна отново химикалката и се върна към бележките си — имаше толкова много работа… Обаче щеше да се справи, и то по най-добрия начин. Нищо чудно, след като цялата работа приключеше, снимката му да се появи на корицата на списание „Тайм“.

4.

Докато генераторът работеше — което едва ли щеше да продължи дълго, освен ако не намереше отнякъде още газови бутилки, Бренда Пъркинс успя да включи принтера на покойния си съпруг и да разпечата целия файл „ВЕЙДЪР“. Списъкът със злоупотребите на Рени, които Хауи бе събрал и по които очевидно бе възнамерявал да действа точно преди смъртта си, беше впечатляващ. Отпечатани на хартия, изброените далавери на съветника изглеждаха много по-истински и колкото повече Бренда ги гледаше, толкова повече всичко това се връзваше с онзи Джим Рени, когото познаваше. Винаги бе знаела, че този човек е чудовище; просто не бе подозирала, че е чак такова чудовище.

Дори информацията за измислената църква на Когинс се връзваше… макар че ако разчиташе правилно смисъла, това изобщо не беше църква, а огромна пералня, но не за дрехи, а за долари. Долари от производството на дрога, и то такова производство, че мъжът й бе написал: „Може би едно най-големите в историята на Съединените щати.“

Обаче имаше и проблеми, за които признаваха и шериф Пъркинс, и главният прокурор на щата. И тези проблеми обясняваха защо етапът по събиране на доказателства за „Операция «Вейдър»“ бе продължил толкова дълго. Джим Рени не само че беше голямо чудовище, но и беше изключително хитро чудовище. Ето защо винаги си оставаше градски съветник. Защото искаше някой друг — в случая председателят на съвета Анди Сандърс — да му проправя пътя.

И да бъде мишената. Дълго време Анди бе единственият, срещу когото Хауи бе натрупал доказателства. Той беше изкупителната жертва и вероятно въобще не го съзнаваше, като се имаше предвид какво бе интелектуалното му равнище. Освен председател на градския съвет Анди беше и пръв дякон на Църквата на Христа Изкупителя, пръв в сърцата на жителите на Честърс Мил и на челно място в дългите списъци с корпоративни документи, чиито следи се губеха в мътните финансови блата на Насау, Бахамите и Каймановите острови… Ако Хауи и главният прокурор на щата бяха реагирали по-бързо, Анди щеше и да е първият, сдобил се с уникална снимка в профил и анфас, докато държи табелка с номер. А може би и единственият, понеже не бе изключено да повярва на празните обещания на Големия Джим, че всичко ще бъде наред и ще му се размине, стига да не пропее? Да, най-вероятно нямаше да пропее. Все пак Рени знаеше най-добре как се дърпат конците на неговата марионетка…

Миналото лято случаят бе започнал да се движи, както бе смятал Хауи, към своята развръзка. По това време името на Рени бе започнало да се появява в някои от документите, с които главният прокурор се бе сдобил — предимно свързани с дейността на една корпорация от Невада, известна като „Таун Венчърс“. Парите на въпросната корпорация изчезвали на запад вместо на изток — не към Карибите, а във вътрешността на Китай, където ключовите съставки на антиконгестантите[1] се изкупуваха без никакви неудобни въпроси.

Защо Рени си позволяваше да лъсне по такъв начин? Хауи Пъркинс бе стигнал до един-единствен извод — печалбата му бе нараснала толкова бързо до рекордни стойности, че просто нямаше как да бъде изпрана само чрез една, па макар и „свята“, пералня. Впоследствие името на Рени се появяваше и в документи, свързани с поне десетина други фундаменталистки църкви на североизток. Обаче „Таун Венчърс“ и другите църква (без да се броят още пет-шест религиозни радиостанции, никоя от които не можеше да се мери с мащабите на Радиото на Исус) бяха първите истински грешки на Големия Джим. Те бяха съшити с висящи конци. Тези конци можеха да бъдат издърпани и рано или късно — най-често рано — всичко се разплиташе.

„Не си могъл да се откажеш, нали? — помисли си Бренда, докато седеше зад бюрото на съпруга си и разучаваше материалите. — Направил си милиони — може би десетки милиони — и рисковете да те хванат са се вдигнали до небесата, ала въпреки всичко не си могъл да се откажеш. Като маймунка, която пада в капана, защото се лакоми за храната. Разполагал си с огромно състояние и в същото време си продължил да живееш в старата си триетажна къща и да продаваш коли в онази дупка на шосе 119. Защо?“

Всъщност знаеше отговора. Не беше заради парите, а заради Честърс Мил. Честърс Мил, който възприемаше като собствен град. Ако седеше на пейка край морето някъде в Коста Рика или начело на богата трапеза в охранявано имение в Намибия, Големия Джим щеше да се превърне в Малкия Джим. Защото един човек без големи амбиции и цели винаги е малък човек, без значение колко долара има в банковите му сметки.

Бренда се замисли дали ако се изправеше срещу Рени с информацията, която притежаваше, щеше да съумее да постигне някакво споразумение с него? Да го накара да направи нещо срещу мълчанието й? Не беше никак сигурна в това. А и се боеше от подобен сблъсък. Щеше да е отвратителен, а най-вероятно и опасен. Би било добре Джулия Шамуей да бъде с нея. Както и Барби. Само дето Дейл Барбара се бе превърнал в новата мишена на Големия Джим.

„Можеш да си позволиш да почакаш малко — изрече със спокоен (и в същото време твърд тон) гласът на Хауи в съзнанието й, — аз също изчаквах да събера определени доказателства, ала на твое място не бих чакал твърде дълго, скъпа. Защото колкото по-дълго продължи тази обсада, толкова по-опасен за теб ще стане той.“

Тя се сети как Хауи се бе спрял в онзи слънчев ден, за да притисне устни към нейните, преди да потегли с колата си за последен път. Познаваше устните му като своите и ги обичаше също толкова силно. Спомни си и как я бе погалил по шията. Сякаш бе предусетил наближаващия край и бе решил с едно последно докосване да компенсира всичко. Макар и да съзнаваше колко наивно-романтично звучи тази идея, на нея й се искаше да й повярва и очите й се изпълниха със сълзи.

Изведнъж принтираните страници и машинациите, описани в тях, вече й се струваха доста по-незначителни. Онова, което беше най-важно, бе празнотата, зейнала в нея — черната дупка, която се бе появила със светкавична бързина в живота й, изсмуквайки щастието и любовта, които бе приела за даденост. Бренда се запита дали горкият глупак Анди Сандърс се чувстваше по същия начин. Най-вероятно да.

„Ще изчакам двайсет и четири часа. Ако утре вечер Куполът все още е на мястото си, ще отида при Рени с тези материали — с копие на тези материали, и ще му кажа, че ще трябва да преотстъпи властта си в полза на Дейл Барбара. И ще му дам да разбере, че ако не го направи, ще прочете за своя бизнес с производство на наркотици във вестника.“

— Утре — измърмори Бренда и затвори очи. Две минути по-късно вече спеше дълбоко в стола на Хауи. В Честърс Мил настъпи време за вечеря. Някои ястия (в това число пилето със сметана за стотина души в „Дивата роза“) бяха приготвени на електрически или газови печки благодарение на генераторите, които все още работеха, обаче имаше и хора, които се върнаха към фурните на дърва — било за да пестят газта, било защото дървата бяха единственото гориво, с което в момента разполагаха. В резултат на това стотици комини забълваха дим, който се издигна в неподвижния въздух под невидимия свод на Купола.

И започна да се разстила като гъба.

[1] Медикаменти, използвани за разсейване на отоците и облекчаване на подуването в областта на носната кухина. — Б.пр. ↑

5.

След като занесе Гайгеровия брояч — адресатът на доставката го прие с голяма охота и дори с нетърпение, обещавайки, че ще започне проверките с уреда още рано във вторник, — Джулия се запъти към магазина на Бърпи. Редом с нея вървеше и Хорас, вързан на каишка. Ромео й беше казал, че има в склада две нови копирни машини „Киосера“, при това все още в оригиналните си фирмени кашони. Бърпи бе готов да й преотстъпи и двете.

— Заделил съм настрана и малко газ — смигна й той, докато потупваше кучето. — Ще се погрижа да получиш това, което ти трябва — поне доколкото зависи от мен, де. Все пак вестникът не бива да спира, не съм ли прав? Точно в момента е по-важен от всякога, не мислиш ли?

Всъщност Джулия точно това си мислеше и му го каза.

— Голяма длъжница съм ти за всичко това, Роми — добави и го целуна по бузата.

— Очаквам голямо намаление на седмичната си реклама, когато всичко това приключи — ухили се той и потупа по носа си с показалец, сякаш вече имаха голяма тайна. А може би пък беше точно така.

Малко след като се раздели с Бърпи, мобилният й телефон изчурулика и Джулия го извади от джоба на панталона си.

— Ало?

— Добър вечер, госпожице Шамуей.

— О, полковник Кокс, колко се радвам да чуя гласа ви! — каза бързо тя. — Не можете да си представите колко се вълнуват провинциалните ни душици всеки път, когато ни се обаждат от столицата! Как е животът извън Купола?

— Като цяло животът си е чудесен — отвърна той. — С изключение на мястото, където се намирам аз! Знаете какво стана с ракетите, нали?

— Наблюдавахме ги как се забиват в преградата. Без да успеят да я пробият. За сметка на това обаче запалиха чудесен пожар от вашата страна…

— Вината за това не е моя…

— … и малко по-скромен от нашата.

— Търся полковник Барбара — заяви Кокс, — който би трябвало да носи със себе си проклетия телефон!

— Прав сте! — възкликна тя с най-жизнерадостния си тон. — А хората в проклетия Ад би трябвало да имат леденостудена лимонада!

Тя се спря пред бензиностанцията, която бе затворена. На витрината висеше парче картон, върху който на ръка бе надраскано: „РАБОТНО ВРЕМЕ ЗА УТРЕ ОТ 11 ДО 14 Ч. НЕ ИДВАЙТЕ В ПОСЛЕДНИЯ МОМЕНТ!“.

— Госпожице Шамуей…

— Ще обсъдим полковник Барбара само след минутка — каза Джулия. — За момента искам да разбера две неща. Първо, кога пресата ще бъде допусната до Купола? Защото американците заслужават да знаят повече, отколкото правителството им позволява, не мислите ли?

Очакваше полковникът да й каже: „не, не мисля“ и да добави, че нито „Ню Йорк Таймс“, нито Си Ен Ен ще бъдат допуснати до Купола в обозримо бъдеще, обаче Кокс я изненада:

— Вероятно в петък, ако никой от другите козове, които държим в ръката си, не проработи. Кое е другото нещо, което ви интересува, госпожице Шамуей? Бъдете кратка, ако обичате, защото не съм от пресцентъра. Нямам подобна квалификация.

— Вие ми се обадихте, така че ще се съобразявате с мен. Затова без оплаквания, полковник.

— Госпожице Шамуей, при цялото ми уважение към вас, вашият мобилен телефон не е единственият в Честърс Мил, с който мога да се свържа.

— Сигурна съм, че е така, но не мисля, че Барби ще разговаря с вас, ако ме пренебрегнете по такъв начин. И бездруго не е особено щастлив от перспективата да стане комендант на концлагер.

Кокс въздъхна.

— Какъв е въпросът ви?

— Искам да ми кажете температурата в южната или източната част на Купола — истинската температура, а не тази следствие на пожара, запален от вашите хора.

— Защо…

— Разполагате ли с тази информация, или не? Мисля, че разполагате или можете да я получите. Предполагам, че сега седите пред огромен екран и имате достъп до всичко, включително и размера на бельото ми. — Тя помълча и добави: — Кажете ли „шестнайсети“, този разговор приключва на секундата.

— Госпожице Шамуей, чувството си за хумор ли ми демонстрирате, или винаги сте си такава?

— Уморена съм и съм уплашена. Отдайте го на това.

Кратка пауза от страна на Кокс. Стори й се, че чува далечно тракане на компютърна клавиатура.

— Сега в Касъл Рок е осем цяло и три градуса по Целзий — каза накрая мъжът. — Сега доволна ли сте?

— Да. — Разликата не беше толкова голяма, както се бе опасявала, ала не бе и незначителна. — В момента съм пред термометъра на прозореца на бензиностанцията на Честърс Мил, полковник Кокс. И той показва четиринайсет цяло и пет градуса по Целзий. Това означава над шест градуса разлика между две места, които се намират на по-малко от трийсетина километра едно от друго. И ако тази вечер от Западен Мейн не се задава горещ атмосферен фронт, значи тук става нещо… Не сте ли съгласен?

Кокс не отговори на въпроса й; вместо това каза нещо, което насочи вниманието й в съвършено различна посока.

— Смятаме да опитаме с нещо друго. Около девет часа тази вечер. Това исках да кажа на Барби.

— Значи се надявате, че план Б ще свърши по-добра работа от план А. Точно в този момент обаче избраникът на президента храни насъбралото се множество в „Дивата роза“. С пиле със сметана, както твърди мълвата. — Тя зърна светлинките на ресторанта в другия край на улицата и осъзна колко е гладна.

— Ще ме изслушате ли, за да му предадете съобщението ми? — попита Кокс и Джулия ясно долови последните две думи от въпроса му, въпреки че не бяха изречени — „заядлива“ и „кучко“.

— С най-голямо удоволствие — изчурулика тя и се усмихна. Защото наистина бе заядлива кучка. Когато се налагаше.

— Ще приложим върху преградата експериментална киселина. Изкуствено синтезиран агент на базата на флуороводородната киселина. Девет пъти по-разяждаща от обикновената.

— Колко е хубав животът с химия!

— Казаха ми, че с нея теоретично може да се прогори дупка, дълбока три километра, в плътна скална маса.

— Имате невероятни колеги, полковник.

— Ще я приложим там, където Мотън Роуд пресича… — чу се шумолене на хартия — … където навлиза в границата на Харлоу. Очаквам да бъда там.

— Тогава ще кажа на Барби да натовари някой друг с миенето на съдовете.

— Вие ще ни удостоите ли с вашата компания, госпожице Шамуей?

Тя понечи да отвърне: „за нищо на света не бих пропуснала подобна възможност“, ала в същия миг сякаш портите на Ада се разтвориха и на улицата настана страшна суматоха.

— Какво става там? — разтревожи се Кокс.

Джулия не отговори. Тя затвори капачето на телефона и го пъхна в джоба си, докато тичаше към мястото, откъдето се чуваха виковете. И нещо друго. Нещо, което звучеше като ръмжене.

Малко преди да стигне там, проехтя и изстрел.

6.

Когато Пайпър се върна в дома си, завари Каролин, Търстън и двете деца да я чакат пред къщата. Зарадва се да ги види, защото отвлякоха мислите й от Сами Буши. Поне за известно време.

Преподобната изслуша разказа на Каролин за пристъпа на Ейдън Епълтън, обаче сега момчето изглеждаше добре и си хапваше кексчета със смокиново сладко. На въпроса на Каролин дали трябва да го заведат на лекар, Пайпър отговори:

— Само ако се повтори. Според мен пристъпът е бил провокиран от глада и възбудата от играта…

Търстън се усмихна горчиво.

— Всички се бяхме развълнували.

После разговорът се насочи към въпроса за настаняването на четиримата. Отначало Пайпър предложи къщата на семейство Маккейн, която се намираше наблизо. Единственият проблем беше, че не знаеше къде е скрит резервният ключ.

Алис Епълтън бе приклекнала на земята и подхвърляше трохи от кексчетата на Кловър. Овчарката приятелски побутваше глезените й с муцунка.

— Това е най-страхотното куче, което съм виждала — сподели момичето пред Пайпър. — Как искам да си имам такова куче!

— Аз имам дракон — обяви Ейдън. Беше се настанил удобно в скута на Каролин.

Алис се усмихна снизходително.

— Това е неговият невидим П-Р-Я-Т-Е-Л — изрече тя буква по буква.

— Разбирам — кимна Пайпър. Предполагаше, че в краен случай можеха и да счупят някой прозорец, за да влязат; обстоятелствата го налагаха.

Ала щом стана, за да провери дали кафето е готово, внезапно бе осенена от по-добра идея.

— Семейство Думажен! — възкликна тя. — Трябваше да се сетя по-рано за тях. Заминаха за Бостън на конференция. Коралий Думажен ме помоли да поливам цветята й, докато отсъстват…

— Аз преподавам в Бостън — изтъкна Търстън. — В колежа „Емерсън“. Редактор съм на последния брой на „Плаушеърс“ — добави и въздъхна тежко.

— Ключът е под саксията вляво от вратата — обясни преподобната. — Съмнявам се да имат генератор, но в кухнята има печка на дърва. — Поколеба се, преди да продължи, защото се замисли доколко тези свикнали с удобствата на големия град хора са в състояние да се справят. — Ще можете ли да готвите на такава печка, без да запалите къщата?

— Израснал съм във Върмонт — заяви Търстън. — Преди да отида в колежа, в задълженията ми влизаше да разпалвам печките в къщата и пристройката. Май в един момент всичко се връща — отново въздъхна той.

— Сигурна съм, че в килера ще намерите провизии — каза Пайпър.

Каролин кимна.

— Точно това ни каза и чистачът в сградата на градския съвет.

— И Мла-а-адши — добави Алис. — Той е полицай. Симпатичен полицай.

Долната челюст на Търстън увисна.

— Този „симпатичен полицай“ ме удари — каза мъжът.

— Или спътникът му. Аз лично не можах да ги различа, но определено беше един от двамата.

Преподобната повдигна вежди.

— Удари Търс в корема — прошепна й Каролин. — Нарекоха ни „хаховци от Масачузетс“… каквито, предполагам, че в известен смисъл сме… и ни се присмиваха. Мен това ме засегна най-много — че ни се присмиваха. Когато са намерили децата, явно са се държали по-добре, но… — Тя поклати глава. — С нас се държаха много гадно.

Тези думи отново върнаха мислите на Пайпър към Сами. Тя почувства как вената на врата й започва да пулсира — бавно и отмерено, но доста силно, — обаче успя да запази равен гласа си.

— Как се казваше другият полицай?

— Франки — отвърна Каролин. — Младши го наричаше Франки Д. Познавате ли ги? Би трябвало да ги познавате, нали?

— Да — изрече глухо преподобната.

7.

Тя даде на нововъзникналото семейство указания как да стигнат до дома на семейство Думажен — беше хубаво, че къщата се намира близо до болницата, в случай че момчето получи нов пристъп — и седна на кухненската маса с чаша чай пред себе си. Отпиваше бавно и след всяка глътка оставяше чашата на масата. Кловър изскимтя. Познаваше я много добре и вероятно усещаше яростта й.

„Може би променя миризмата ми. Прави я по-остра или парлива…“

В съзнанието й се оформяше картина. Картина, която не беше никак приятна. Половин дузина новоназначени ченгета, изключително млади ченгета, постъпили на служба преди по-малко от четирийсет и осем часа и вече напълно изгубили всякакъв самоконтрол. Своеволията им, извършени със Сами Буши и Търстън Маршал, надали щяха да подействат като лош пример на ветерани полицаи като Хенри Морисън и Джаки Уетингтън — или поне така й се струваше, — ала дали същото се отнасяше за Фред Дентън? Или за Тоби Уелън? Едва ли. Най-вероятно не. Когато Дюк беше шериф, тези полицаи не създаваха проблеми. Не че бяха перфектни — когато ти даваха знак да отбиеш колата и да спреш, често се държаха доста грубичко, — обаче това бе всичко. Хауард Пъркинс поне извличаше максимума от тях, като се имаше предвид оскъдният общински бюджет. Обаче майка й обичаше да казва: „Евтиното винаги ти излиза скъпо.“ И като прибавим Питър Рандолф на шерифския пост…

Трябваше да се направи нещо.

Само че първо трябваше да овладее гнева си. Не го ли стореше, гневът щеше да овладее нея.

Тя откачи повода от кукичката на вратата. Овчарката мигновено се изправи, замаха с опашка и наостри уши. Очите й блестяха.

— Хайде, Кловър. Отиваме да подадем жалба.

Излязоха навън толкова бързо, че кучето все още не бе успяло да оближе всички трохи от кексчетата, полепнали по муцуната му.

8.

Докато вървяха през парка с Кловър от дясната й страна, Пайпър почувства, че гневът й вече е под контрол. Щом дочу смеха обаче, това усещане се промени. Тъкмо наближаваха полицейското управление, когато забеляза същите онези „извънредни сътрудници“, чиито имена бе успяла да изкопчи от Сами Буши: Делесепс, Тибодо, Сиърлс и Джорджия Ру. Джорджия Ру, която според пострадалата ги беше насърчавала с виковете: „Дайте й да се разбере! Дайте й добър урок на тая лесба!“ Фреди Дентън също беше тук. Всички седяха на каменните стъпала пред участъка, пиеха кола и оживено разговаряха. Дюк Пъркинс никога не би допуснал подобно нещо и преподобната си каза, че ако можеше да ги види от мястото, където се намираше, навярно щеше да започне да се върти толкова бясно в гроба си, че да възпламени тленните си останки.

Мел Сиърлс каза нещо и всички отново избухнаха в смях, удряйки дланите си. Картър Тибодо бе прегърнал Джорджия Ру и върховете на пръстите му докосваха гърдите й. Тя добави нещо и компанията се засмя още по-гръмко.

Пайпър си каза, че навярно обсъждат изнасилването — колко добре са си прекарали — и след тази мисъл бащиният й съвет вече нямаше никакъв шанс. Онази Пайпър, която се грижеше за бедните и болните, която говореше на бракосъчетания и погребения и която всяка неделя изнасяше проповеди за милосърдието и толерантността, бе грубо изтикана в дъното на съзнанието й, откъдето можеше само да наблюдава случващото се през мътно, деформирано стъкло. На преден план излезе другата Пайпър — тази, която бе опустошила стаята си, когато беше на петнайсет години, проливайки сълзи не от тъга, а от ярост.

Между градския съвет и новата тухлена сграда на полицейското управление имаше малко площадче, известно като „Военният мемориал“. В центъра му се издигаше статуя на бащата на Ърни Калвърт — Лушън Калвърт, — който бе награден посмъртно със Сребърна звезда заради воинските си подвизи в Корея. Имената на другите загинали ветерани от Честърс Мил бяха гравирани в основата на статуята. Имаше и два флагщока — на единия бе закачено американското, а на другия — щатското знаме на Мейн със земеделеца, моряка и лоса. И двата флага висяха неподвижно на аленеещата светлина на скорошния залез. Пайпър Либи мина между тях, сякаш вървеше насън, а Кловър пристъпваше до дясното й коляно с наострени уши.

„Извънредните сътрудници“ на стълбите избухнаха в поредния смях и тя се замисли за троловете от приказките, които баща й понякога й четеше. Троловете в пещерата, които се смееха гръмогласно над купчините заграбено злато. В следващия миг обаче младежите я видяха и притихнаха.

— Добър вечер, уважаема преподобна — поздрави я Мел Сиърлс и се изправи, оправяйки важно колана си. „Изправя се в присъствието на жена — помисли си Пайпър. — Дали майка му го е научила на това? Вероятно. За разлика от изящното изкуство на изнасилването, което е усвоил някъде другаде.“

Младежът продължи да се усмихва, докато тя вървеше към стълбите, ала от един момент нататък усмивката му взе да се топи и на лицето му се изписа колебание. Сигурно бе забелязал изражението й. Тя все още не знаеше какво е изписано на лицето й. Съдейки по начина, по който се чувстваше, чертите й трябваше да са застинали. Вкаменени.

Пайпър забеляза, че най-едрият я наблюдава изпитателно. Лицето на Картър Тибодо бе също тъй безизразно, както навярно изглеждаше нейното. „Той е като Кловър — помисли си преподобната. — Подушва я. Яростта ми.“

— Уважаема преподобна — попита Мел, — всичко наред ли е? Има ли някакъв проблем?

Тя изкачи бавно стъпалата заедно с Кловър, който беше плътно до десния й глезен.

— Много добре знаеш, че има — отвърна, без да откъсва поглед от лицето му.

— Какво искате да…

— Ти — добави Пайпър. — Ти си проблемът.

И го блъсна. Мел не го очакваше. Както държеше чашата си с кола, той залитна към скута на Джорджия Ру, размахвайки ръце, за да запази равновесие, и за миг разлятата кола увисна във въздуха като тъмен скат манта, разперил криле срещу аленеещото небе. В момента, в който Мел падна отгоре й, Джорджия извика изненадано. Тя се просна назад, също разливайки чашата си. Газираната напитка потече по широката гранитна плоча пред двойните врати. Пайпър моментално подуши миризмата на алкохол — беше или уиски, или бърбън. Значи колите им бяха смесени с това, което останалите жители на града вече нямаха възможност да си купят. Нищо чудно, че се смееха.

Червената пукнатина в съзнанието й зейна още по-широко.

— Не можете да… — започна Франки и понечи да се изправи. Пайпър блъсна и него. В една далечна, далечна галактика Кловър — който обикновено беше най-милото куче на света — започна да ръмжи.

Франки се просна по гръб. Очите му бяха ококорени и за момент отново заприлича на момченцето от неделното училище, което навярно е бил някога.

— Проблемът се нарича изнасилване! — извика Пайпър. — Изнасилване!

— Я млъквайте! — обади се Картър. Все още не се беше изправил и въпреки че седналата до него Джорджия трепереше, той изглеждаше спокоен. Мускулите на ръцете му се раздвижиха под късите ръкави на синята му риза. — Млъквайте и се разкарайте оттук, ако не искате да прекарате нощта в някоя килия долу…

— Вие ще сте тези, които ще отидат там — процеди преподобната. — Всички вие.

— Накарайте я да млъкне — обади се Джорджия. Не хленчеше, но малко й оставаше. — Накарай я да млъкне, Карт.

— Госпожо… — започна Фреди Дентън. Униформената му риза бе разкопчана, а дъхът му миришеше на бърбън. Ако това се случваше по времето на Дюк, младежът моментално щеше да бъде уволнен. Всички щяха да бъдат уволнени. Той се опита да се надигне и също бе запратен назад, а на лицето му се появи такова изненадано изражение, че щеше да изглежда комично при други обстоятелства. Беше добре, че те седяха, докато тя бе права. Така й беше далеч по-лесно. Ала как пулсираха слепоочията й! Тя отново насочи вниманието си към Тибодо — най-опасния от всички. Той все още я наблюдаваше с влудяващо хладнокръвие. Сякаш Пайпър беше някаква откачалка, която специално бе дошъл да гледа в цирка. Обаче я гледаше отдолу-нагоре и именно там се криеше предимството й.

— Обаче няма да е някоя от тукашните килии — продължи тя, гледайки изпитателно Тибодо, — а килия в „Шоушенк“, където ви очаква същото, което сте направили на онова момиче.

— Тъпа кучко… — изрече Картър с равен глас, сякаш коментираше времето. — Изобщо не сме се доближавали до къщата й.

— Точно така — добави Джорджия, надигна се и седна. Колата бе опръскала бузите й, по които още личаха следите на свирепо тийнейджърско акне. — Освен това всички знаят, че Сами Буши е една лъжлива лесбийска путка.

Устните на преподобната се разтеглиха в усмивка. Очите й се впериха в Ру и тя се сви, изплашена от откачената жена, която се бе появила изневиделица на стълбите, прекъсвайки приятния им разговор на едно-две питиета.

— Интересно откъде знаеш името на лъжливата лесбийска путка… Аз не съм го споменавала.

Потресената Джорджия успя само да оформи едно беззвучно „О“ с устните си. И за първи път желязната до този миг маска на спокойствието на Картър Тибодо потрепна. Пайпър обаче не знаеше дали реакцията му се дължи на страх или на раздразнение.

Франк Делесепс се изправи внимателно на крака.

— По-добре не отправяйте обвинения, които не можете да докажете, преподобна Либи!

— И не нападайте полицаи — заяви Фреди Дентън. — Склонен съм да си затворя очите за постъпката ви — все пак напоследък всички сме под стрес, — но само ако моментално прекратите и отхвърлите безпочвените си обвинения! — Той направи кратка пауза и смотолеви: — И ако спрете да ни блъскате, разбира се.

Погледът на Пайпър обаче продължаваше да е вперен в Джорджия, а дясната й ръка стискаше толкова силно намотания около нея черен повод на Кловър, че пулсираше. Кучето бе раздалечило леко предните си лапи и беше навело глава, без да спира да ръмжи. Звучеше като мощен извънбордов двигател, работещ на празен ход. Козината на врата му бе настръхнала и закриваше нашийника му.

— Откъде знаеш името й, Джорджия?

— Аз… аз… аз просто предположих…

Картър я хвана за рамото и я стисна.

— Тихо, слънчице. — После се обърна към Пайпър, без да прави опит да се изправи („Не иска да бъде блъснат отново, страхливецът“ — мина й през ума), и каза: — Не знам коя дъска ви хлопа, но снощи всички бяхме заедно във фермата на Олдън Динсмор. И се опитвахме да изкопчим някаква информация от войниците, стоящи на пост на шосе 119, макар че за съжаление не успяхме. Това се пада на другия край на града спрямо дома на Буши.

И той огледа приятелите си.

— Точно така — кимна Франки.

— Така беше — обади се и Мел, гледайки недоверчиво към Пайпър.

— Именно! — възкликна Джорджия. Ръката на Картър отново бе обгърнала раменете й и неувереността й явно се бе стопила. Тя отправи предизвикателен поглед към Пайпър.

— Джорджи явно е предположила, че имате Сами предвид — продължи Картър със същото вбесяващо спокойствие. — Защото Сами е най-противната мръсна лъжкиня в този град.

Мел Сиърлс се засмя.

— Обаче не сте използвали предпазни средства — каза Пайпър. Сами й го беше споделила и щом зърна как чертите на Тибодо се изопват, се убеди, че е самата истина. — Не сте използвали кондоми и сега са й взели влагалищни проби. — Не знаеше дали това е вярно, ала изобщо не й пукаше. По втрещените им погледи заключаваше, че те вярваха на думите й, а това напълно й стигаше. — И когато сравнят вашата ДНК с онази от пробите…

— Достатъчно те слушахме — каза Картър. — Млъквай и се махай оттук!

Тя обърна яростната си усмивка към него.

— О, не, господин Тибодо. Тепърва започваме, синко.

Фреди Дентън се протегна към нея. Тя го изблъска, ала в същия момент усети как някой извива лявата й ръка. Обърна се и се вторачи в очите на Тибодо. Вече не излъчваха никакво спокойствие, а буквално пламтяха от ярост.

„Добре дошъл в клуба“ — мина през ума й.

— Майната ти, шибана кучко! — изсъска той и този път тя бе изблъскана назад.

Преподобната залитна надолу по стълбите, опитвайки се инстинктивно да се свие на кълбо и да се претърколи, защото не искаше да удари главата си в някой от каменните ръбове на стъпалата. Те щяха моментално да разцепят черепа й, предизвиквайки смъртта й или още по-зле — превръщайки я в жив зеленчук. Вместо от главата й обаче, ударът се пое от лявото й рамо, където изригна вулкан от изгаряща болка. Позната болка. Беше го ударила по време на футболен мач в гимназията преди двайсет години и проклета да бъде, ако болката сега не беше същата.

В следващия миг краката й прелетяха над главата и тя направи задно салто, а коленете й се удариха в стълбите, в резултат на което кожата им се сцепи. Най-накрая остана да лежи върху гърдите и корема си. Беше се претърколила почти до подножието на стъпалата. Бузата й кървеше, носът й кървеше, устните й кървяха, шията й я болеше, но, о, Боже, рамото й беше най-зле, защото го усещаше как се подува по начин, който прекрасно си спомняше. Последния път, когато се бе чувствала така, бе облечена с червена фланелка на „Уайлдкетс“. Въпреки това обаче се опита да се изправи на краката си, като благодари на Господ, че все още има силата да управлява крайниците си; все пак можеше да остане парализирана за цял живот.

Бе изтървала повода на Кловър и кучето моментално се хвърли към Тибодо. Зъбите му изтракаха срещу корема му и разкъсаха ризата му. Дрехата зейна и под нея се мярна гола плът, принуждавайки Картър да отстъпи назад. Овчарката явно се бе устремила към жизненоважните му органи.

— Махни го от мен! — изкрещя Тибодо. Вече съвсем не звучеше смело. — Ще ме убие!

О, да — Кловър се опитваше да направи точно това. Той опря предните си лапи върху бедрата на мъжа, движейки муцуната си нагоре-надолу, докато Картър се мъчеше да се отбранява. Отстрани изглеждаше като немска овчарка, караща велосипед. Изведнъж смени ъгъла на атака и захапа дълбоко рамото на Тибодо, изтръгвайки нов пронизителен вик от него. После кучето се насочи към гърлото му. Картър успя да го подпре с длани в последния възможен момент, за да спаси трахеята си.

— Накарай го да спре!

Франк се протегна към влачещия се повод. Кловър изтрака с челюсти към пръстите му и Делесепс побърза да се отдръпне назад. Овчарката отново насочи вниманието си към човека, който бе блъснал господарката му надолу по стълбите. Разкри двойна редица от искрящо бели зъби и се изстреля към врата на Тибодо. Картър понечи да се предпази с ръка, обаче Кловър я захапа и започна да я разтърсва, както обичаше да прави с любимите си играчки. Само че играчките му не кървяха, за разлика от дланта на едрия мъж.

Пайпър вече се качваше бавно по стълбите, притискайки лявата си ръка към тялото си. Лицето й представляваше кървава маска. Един зъб бе залепнал в ъгълчето на устата й и се поклащаше там като остатък от храна.

— РАЗКАРАЙ ГО ОТ МЕН! РАЗКАРАЙ ШИБАНОТО СИ КУЧЕ ОТ МЕН!

Преподобната тъкмо отваряше уста, за да каже на Кловър да престане, когато видя как Фреди Дентън изважда пистолета си.

— Не! — изкрещя жената. — Не, ще го накарам да спре!

Фред се обърна към Мел Сиърлс и посочи към кучето със свободната си ръка. Мел пристъпи напред и изрита овчарката в хълбока. Ритникът му беше много силен, понеже в гимназията се бе специализирал в шутирането от воле. Кучето бе запратено настрани и челюстите му изпуснаха кървящата, разкъсана длан на Тибодо, където два пръста сочеха в различни посоки, сякаш бяха изкривени пътни знаци.

— НЕ! — изкрещя отново Пайпър; толкова силно, че светът посивя пред очите й. — НЕ УБИВАЙТЕ КУЧЕТО МИ!

Фреди не й обърна никакво внимание. В същия миг Питър Рандолф изскочи от двойните врати с разпасана риза, разкопчани панталони и последния брой на списание „Сред природата“ (което четеше в тоалетната) в ръка, ала Дентън не обърна никакво внимание и на него. Той насочи автоматичния си пистолет към кучето и натисна спусъка.

Изстрелът проехтя оглушително сред заградения площад. Горната част от черепа на Кловър се разлетя сред облак от кръв и костици. Кучето направи една стъпка към крещящата си, окървавена господарка, после още една и се строполи на стълбите.

Все още с оръжие в ръка, Фред пристъпи напред и сграбчи преподобната за раненото й рамо. То моментално нададе безмълвен вопъл на пламтяща болка. Въпреки това тя не можеше да откъсне очи от немската овчарка, която бе отгледала от мъничко пале.

— Арестувана си, ненормална кучко — каза Фред и завря лицето си — пребледнялото си, плувнало в пот, чиито очи сякаш всеки момент щяха да изхвръкнат от орбитите — толкова близо до нейното, че слюнката му я опръска. — И всичко, което кажеш, може и ще бъде използвано срещу ненормалния ти задник.

От другата страна на улицата клиентите на „Дивата роза“ излизаха един след друг през вратите му. Сред тях беше и Барби, който все още носеше престилката и бейзболната си шапка. Джулия Шамуей обаче пристигна преди всички тях на площадчето.

Тя огледа бързо сцената, без да се спира толкова на подробностите, колкото да добие представа за общата картина — застреляно куче; скупчени полицаи; окървавена, пищяща жена, чието ляво рамо стърчи по-високо от другото; плешиво ченге — шибаният Фреди Дентън, — което я разтърсва за ранената ръка; и още повече кръв по стълбите, което означаваше, че Пайпър или е паднала, или е била блъсната.

Тогава Джулия направи нещо, което не бе правила никога през живота си; бръкна в чантата си, извади портфейла си, разтвори го и изкачи бързо стълбите, като го размахваше и викаше:

— Пресата е тук! Пресата е тук! Пресата е тук!

И може би точно заради нейните възгласи Дентън престана да разтърсва преподобната. Което не беше малко.

9.

Десет минути по-късно в кабинета, който съвсем неотдавна бе принадлежал на Дюк Пъркинс, Картър Тибодо седеше на диванчето под снимките и наградите на покойния шериф, закачени на стената, с превързано рамо и хартиени кърпички, омотани около дланта му. Джорджия седеше до него. На челото му бяха избили цели броеници от капки пот, но след като бе казал: „Не мисля, че имам нещо счупено“, той мълчеше.

Фред Дентън седеше на един стол в ъгъла. Пистолетът му лежеше на бюрото на шерифа. Беше го предал без възражения; само бе добавил: „Трябваше да го направя — вижте само ръката на Карт!“

Пайпър седеше зад бюрото, на стола, който сега принадлежеше на Питър Рандолф. Джулия бе попила по-голямата част от кръвта по лицето й с хартиени салфетки. Преподобната трепереше от преживяния шок и непоносимата болка, ала мълчеше, също като Тибодо. Очите й бяха бистри и ясни.

— Кловър му се нахвърли — рече тя и посочи с брадичка към Картър — едва след като той ме блъсна по стълбите. Тогава изпуснах повода от ръката си. Стореното от кучето ми е напълно оправдано. То просто ме защитаваше от криминално нападение.

— Тя ни нападна! — кресна Джорджия. — Лудата кучка ни нападна! Качи се по стълбите и започна да бълва всички тия глупос…

— Млъкнете — проехтя гласът на Барби. — Всички млъкнете. — Той се обърна към Пайпър: — Не за първи път удряте рамото си, нали?

— Искам да излезете оттук, господин Барбара — каза Рандолф, ала без обичайната си увереност.

— Мога да се справя с проблема — отвърна Барби. — Вие можете ли?

Шерифът си замълча. Мел Сиърлс и Франк Делесепс стояха пред вратата. Изглеждаха угрижени.

Барби се обърна отново към Пайпър:

— Имате сублуксация — непълно разместване на ставата. Положението не е толкова лошо. Мога да наместя рамото ви, преди да сте отишли в болницата…

— Болница ли? — изграчи Фред Дентън. — Тя аресту…

— Млъкни, Фреди — прекъсна го Рандолф. — Никой не е арестуван. Поне засега.

Барби погледна преподобната в очите.

— Обаче трябва да го направя сега, преди да се е подуло още повече. Ако изчакате Евърет да го направи в болницата, няма да ви се размине без упойка. — Той се наведе към ухото й и измърмори: — И докато сте под упойка, те ще наложат своята версия, а вие няма да можете да кажете вашата.

— Какво си шушукате там? — попита подозрително Рандолф.

— Казвам й, че ще боли — отвърна Барби. — Нали така, преподобна?

Тя кимна.

— Давайте. Треньорката Громли ми го намести на игрището, а беше пълна скръб. Само побързайте. И не го извивайте много-много!

— Джулия, вземи раменната превръзка от аптечката! — извика Барби. — И ми помогни да я сложим да легне по гръб.

Пребледняла, вестникарката се подчини.

Тогава Барби седна на пода вляво от Пайпър, изу едната си обувка и обгърна горната част на ръката й с длани.

— Не знам какъв е бил методът на треньорката Громли — каза, — но ето как го правеха лекарите в Ирак. Вие трябва да преброите до три и после да извикате: „Ядец!“

— Ядец… — повтори учудено Пайпър. — Добре, вие сте докторът.

„Не — помисли си Джулия, — в момента в Честърс Мил няма истински лекар.“ Сега Ръсти Евърет бе човекът с най-близката до истинската квалификация. Беше звъннала на Линда, която й даде мобилния му номер, ала обажданията й моментално се препращаха към гласовата му поща.

В кабинета цареше тишина. Дори Картър Тибодо наблюдаваше мълчаливо действията на готвача. Барби кимна на Пайпър. По челото й бяха избили капчици пот, но твърдостта, изписана на лицето й, го обнадеждаваше. Тогава, докато дърпаше бавно, но силно ръката й, той приложи контранатиск с крака си.

— Добре, вие сте на ход. Да ви чуя.

— Едно… две… три… ЯДЕЦ!

В мига, в който Пайпър извика, Барби дръпна най-силно. Всички в помещението чуха как ставата се върна обратно на мястото си. Подутината под ръкава на преподобната изчезна сякаш с магия. Тя извика отново, ала не припадна. Младият мъж преметна раменната превръзка през врата й, омотавайки я около горната част на ръката й, за да я обездвижи, доколкото можеше.

— По-добре ли е сега? — попита.

— Да — отвърна преподобната. — Много по-добре, слава богу. Все още ме боли, но не толкова силно.

— Имам аспирин в чантата си — обади се Джулия.

— Дай й проклетия аспирин и се махайте оттук — отсече Рандолф. — Тук остават само Картър, Фреди, преподобната и аз.

Джулия му хвърли смаян поглед.

— Шегуваш ли се? Преподобната отива в болницата. Можеш ли да ходиш, Пайпър?

Жената се изправи неуверено на крака.

— Мисля, че да. Ще се справя.

— Сядайте си на мястото, преподобна Либи — настоя шерифът, ала Барби усети колебанието в гласа му. Бе изгубил битката.

— Защо не се опитате да ме принудите със сила? — подхвърли Пайпър и повдигна леко превързаната си ръка. — Сигурна съм, че можете да я изкълчите отново, при това с голяма лекота. Хайде! Покажете на тези… момчета… че сте също като тях.

— А аз ще го пусна във вестника — заяви лъчезарно Джулия. — Тиражът ще се удвои!

Барби също се намеси:

— Предлагам ви да отложите тази работа за утре, шерифе. Позволете на дамата да получи по-силни болкоуспокояващи от аспирина, както и Евърет да прегледа раните на коленете й. Едва ли ще избяга, като се има предвид, че все още сме под Купола…

— Нейното куче се опита да ме убие — обади се Картър. Въпреки болката, която изпитваше, отново говореше спокойно.

— Шериф Рандолф, вашите подчинени Франк Делесепс, Мелвин Сиърлс и Картър Тибодо са виновни за изнасилване! — Преподобната се олюляваше и Джулия побърза да я прегърне, ала гласът й беше твърд и овладян. — А Джорджия Ру е съучастник в престъплението.

— Това са пълни глупости! — кресна Джорджия.

— И трябва незабавно да бъдат отстранени от длъжност.

— Не й обръщайте внимание, тя лъже — обади се Картър.

Питър Рандолф изглеждаше като зрител на среща по тенис. Погледът му френетично се местеше от Пайпър към Тибодо и обратно. Накрая очите му се спряха върху Барби.

— Ти ли ще ми казваш какво да правя, хлапако?

— Не, шерифе, само ви отправих предложение на базата на военния си опит в Ирак. Вие сам ще вземете решението си.

Рандолф се отпусна.

— Добре тогава. Добре. — Сведе поглед и се намръщи. Всички видяха как шерифът осъзна, че дюкянът му продължава да е отворен, и побърза да вдигне ципа на панталона си. Когато вдигна отново глава, заяви: — Джулия, заведи преподобната Пайпър в болницата. Що се отнася до вас, господин Барбара, не ме интересува къде ще отидете, стига да се разкарате оттук. Тази вечер ще взема показания от своите служители, а утре — от преподобната Либи.

— Почакай малко — обади се Тибодо и протегна ръката с разкривените си пръсти към Барби. — Можеш ли да направиш нещо по въпроса?

— Не знам — отвърна той. Надяваше се, че не звучи грубо. Критичното положение бе преодоляно и ситуацията вече навлизаше в политическия си етап — нещо, което добре си спомняше от отношенията с иракските полицаи, които не бяха по-различни от мъжа на дивана и онези пред вратата. И се свеждаше до това да се държиш любезно с хората, които ти се иска да заплюеш. — Можеш ли да кажеш „ядец“?

10.

Преди да похлопа на вратата на Големия Джим, Ръсти Евърет изключи мобилния си телефон. Сега Рени седеше зад бюрото си, а Ръсти — на стола пред него. На стола, където сядаха всички онези, които идваха при градския съветник с молба за някаква услуга.

В кабинета (вероятно Рени го определяше като „домашен офис“ в данъчната си декларация) се усещаше приятен боров аромат, сякаш паркетът току-що бе лакиран, ала въпреки всичко Ръсти не се чувстваше комфортно. И това не се дължеше само на картината с „арийския“ Исус, изнасящ знаменитата проповед на планината, нито на хвалебствените грамоти по стените, нито на лъскавия паркет, който би трябвало да е покрит с килим, предпазващ го от надраскване; не, освен всички тези фактори в помещението определено се долавяше и нещо друго. И макар че Ръсти Евърет не вярваше в свръхестественото, бе готов да се закълне, че кабинетът сякаш е обитаван от призраци.

„Може би реагираш така само защото се чувстваш леко изплашен — помисли си той. — Това е най-правдоподобното обяснение.“

С надеждата, че Рени няма да подуши страха му, медикът му разказа за изчезналите от болницата газови бутилки. Спомена как бе открил една от тях в хранилището зад градския съвет, присъединена към генератора на сградата. И добави, че от другите няма и следа.

— Така че имам два въпроса — завърши Ръсти. — Как се е озовала тази бутилка там и къде са останалите?

Големия Джим се залюля на стола си, сключи ръце зад главата си и започна да съзерцава тавана. Ръсти пък си даде сметка, че се е загледал в сувенирната бейзболна топка на бюрото на домакина му. На поставката й се виждаше посвещение с автограф от легендата Бил Лий, който навремето бе играл за „Ред Сокс“. И в това нямаше нищо чудно. Нали посетителите трябваше да бъдат впечатлявани? Също като снимките по стените, златистата топка заявяваше, че Големия Джим Рени е приятел с Големи хора: „Виж ми посвещенията, простосмъртний, и се гръмни от отчаяние!“ За Ръсти обаче бейзболната топка и надписът, обърнати към гостите, най-добре символизираха неприятната аура на помещението, в което се намираше. Те не бяха нищо повече от една фасада; кухо свидетелство за престиж и власт.

— Не знаех, че са ти дали разрешение да ровиш из нашето хранилище — отбеляза Големия Джим, без да отделя очи от тавана. Месестите му пръсти все още бяха сплетени зад главата му. — Може би си станал част от градската администрация, без аз да разбера? Ако е така, моя грешка — „мой проблем“, както казва Младши. Винаги съм те мислил за медицинска сестра с кетап за изписване на рецепти.

Ръсти си каза, че в момента Големия Джим му прилагаше любимата си тактика — да го вбеси и да отклони вниманието му от проблема, по който бе дошъл.

— Не съм част от градската администрация — отвърна, — а от медицинския екип в болницата. И освен това съм данъкоплатец.

— Е, и?

Евърет почувства как лицето му пламва от гняв.

— Ами тези неща правят хранилището донякъде и мое. — Изчака да види как щеше да реагира Рени, ала мъжът зад бюрото остана невъзмутим. — Освен това не беше и заключено. Това обаче няма пряко отношение към проблема… Видях, каквото видях, и искам обяснение. Като служител на болницата.

— И данъкоплатец. Не го забравяй.

Ръсти продължаваше да се взира в него, без даже да кимне.

— Не мога да ти дам обяснение — каза накрая Големия Джим.

Евърет повдигна вежди.

— Нима? Мислех си, че пръстите ви усещат пулса на този град така, както никой друг не би могъл. Нали така бяхте казали на последните избори за градски съветници? А сега ми заявявате, че не можете да ми обясните къде са изчезнали запасите от газ на града? Не мога да повярвам.

За първи път хладнокръвието на Рени го беше напуснало:

— Изобщо не ме интересува дали ми вярвате или не. Досега никой не ми е говорил по този начин. — В същия миг погледът му се стрелна към стената, сякаш за да се увери, че снимката с автограф от Тайгър Удс все още виси там; класически похват на изпечените лъжци.

— Болницата всеки момент ще остане без газ. И когато това се случи, малцината от нас, които са все още на работа, по нищо няма да се различават от лекари-доброволци в хирургическа палатка от времето на Гражданската война. Сегашните ни пациенти — сред които има човек с инфаркт и тежък случай на диабет, при който може да се наложи ампутация — ще се влошат, ако останем без ток. Този с диабета е Джими Сиройс. Колата му все още е на паркинга и на бронята й има стикер, който гласи: „ГЛАСУВАЙТЕ ЗА ГОЛЕМИЯ ДЖИМ“.

— Ще разследвам случая — заяви Рени. Говореше със снизходителен тон, сякаш правеше огромна услуга на Евърет. — Най-вероятно запасите от газ на града не се съхраняват в хранилището, а някъде другаде. Що се отнася до тези на болницата, боя се, че няма как да узная.

— Какви други места? Може би в пожарната или на сметището на Год Крийк Роуд, където даже и една барака няма? Не се сещам за други места…

— Господин Евърет, аз съм зает човек. Сега ще трябва да ме извините.

Ръсти се изправи. Изгаряше от желание да свие ръце в юмруци, ала успя да се овладее.

— Ще ви попитам още веднъж — изрече бавно. — Направо, без заобикалки, като мъж с мъж. Знаете ли къде се намират изчезналите газови бутилки от болницата?

— Не. — Този път погледът на Рени се стрелна към Дейл Ърнхард. — И нямам никакво намерение да се ровя в подтекста на въпроса ти, синко, защото едва ли искаш да ме видиш ядосан. Сега защо не изприпкаш обратно в болницата, за да провериш как е Джими Сиройс? Кажи му, че Големия Джим му изпраща много поздрави и сам ще се отбие да го види, когато нещата се поуталожат…

Евърет продължаваше да се бори с гнева си, ала явно губеше битката:

— Да изприпкам? Май сте забравили, че сте служител на обществото, а не някакъв феодал или диктатор! В настоящия момент аз съм главното медицинско лице в града и настоявам да получа някои отго…

Мобилният телефон на Големия Джим иззвъня и той вдигна апарата. Заслуша се и всяка следваща секунда бръчките около устата му ставаха все по-дълбоки, а изражението му — все по-мрачно.

— Да му се не види! Всеки път, когато ви оставя за малко сами… — Той продължи да слуша и накрая каза: — Ако има външни хора в кабинета ти, Пит, най-добре си затвори плювалника, преди да си надробил някаква каша и да затънеш до гуша в нея! Обади се на Анди! Идвам веднага и тримата заедно ще оправим нещата.

Той прекъсна връзката и се изправи.

— Трябва да отида в полицейското управление. Има извънредна ситуация… или просто поредната бъркотия, но ще го разбера едва на място. Струва ми се, че и вие ще трябва да побързате, защото в болницата ще имат нужда от вас. Преподобната Либи не е много добре…

— Защо? Какво се е случило?

Очите на Големия Джим го гледаха изпитателно от тесните си процепи.

— Сигурен съм, че ще го научите от нея. Не знам дали ще бъде истината, но ще го чуете. Така че си вършете работата, момко, и ме оставете и аз да си върша моята.

Ръсти прекоси антрето и излезе от къщата. Слепоочията му пулсираха. На запад залязващото слънце приличаше на кървава пихтиеста маса. Въздухът бе напълно неподвижен и в него продължаваше да се усеща миризмата на дим. В подножието на стълбите парамедикът вдигна показалец и го насочи към обществения служител, който го чакаше да напусне границите на имота му, преди да стори същото. Жестът му накара Големия Джим да се намръщи, ала Евърет продължи да го сочи.

— Никой не може да ми казва да си върша работата и смятам да направя търсенето на изчезналите газови бутилки част от нея. И ако ги открия на неподходящото място, някой друг ще започне да върши вашата работа, съветник Рени. Обещавам ви го.

Големия Джим само му махна презрително с ръка.

— Разкарай се оттук, синко. В болницата те чакат.

11.

По време на първите петдесет и пет часа от съществуването на Купола над двайсетина деца получиха пристъпи. Някои, като случаите с дъщерите на Евърет, бяха взети под внимание, ала повечето останаха незабелязани от родителите. Интересното беше, че в близките дни честотата на пристъпите рязко намаля и от един момент нататък те престанаха да се проявяват. Впоследствие Ръсти щеше да ги сравни с лекия шок, който хората изпитваха при доближаване до Купола. Отначало се усещаше нещо като слаб токов удар, който изправяше косъмчетата по тила; после обаче повечето хора не чувстваха нищо. Сякаш вече бяха имунизирани.

— Да не намекваш, че Куполът е като варицелата? — попита го по-късно Линда. — Че свикне ли организмът ти веднъж с него, вече има имунитет за цял живот?

Джанел бе изкарала два пристъпа, същото се отнасяше и за малкото момченце на име Норман Сойър, като и в двата случая вторият пристъп беше по-лек от първия и не бе съпроводен с бълнуване. Повечето от децата, които Ръсти бе прегледал, бяха получили само по един, и то без никакви последствия.

През тези петдесет и пет часа имаше само два подобни случая с възрастни. И при двамата това се случи в понеделник, малко преди залез-слънце, като пристъпите и при единия, и при другия имаха лесно проследими причини.

В случая с Фил Буши, известен още и като Готвача, причината се дължеше на собствената му продукция. По времето, когато Ръсти и Големия Джим прекратиха дружеската си беседа, Фил седеше пред голямото складово помещение зад радиото, загледан замечтано в залеза (който изглеждаше още по-тъмен заради саждите от пожара по Купола) с любимата си лула в ръка. Струваше му се, че се рее някъде високо, високо в небето — може би в йоносферата, а може би и на стотина километра отвъд нея. А ниските облаци, обагрени от алено зарево, приемаха такива очертания, че му напомняха за различни лица, сред които съзря това на майка си, на баща си, на дядо си, на Сами и дори на Литъл Уолтър.

Всички тези лица бяха окървавени.

Десният му крак изтръпна и започна да трепери. Не след дълго левият също последва примера му, ала Готвача не обърна никакво внимание на това. Всички знаеха, че треперенето си беше нещо съвсем нормално за състоянието му. После обаче треморите обхванаха и ръцете му, и то с такава сила, че лулата му тупна сред високата трева, която бе станала жълтеникава и изсъхнала в резултат на производството, което вървеше тук с пълна пара. Миг по-късно главата му също започна да се люшка наляво-надясно.

„Ето — помисли си той със съвършено спокойствие, примесено с облекчение. — Най-накрая предозирах. И сега ще пукна. И може би така е най-добре.“

Обаче не пукна и даже не изгуби съзнание. Наместо това се плъзна бавно настрани и полегна, без да спира да трепери, загледан като хипнотизиран в черната димка, която се издигаше в червеното небе. Тя постепенно се уголеми до размерите на топка за боулинг, след което се превърна в надута до пръсване плажна топка. И продължи да нараства… Накрая погълна цялото небе.

„Краят на света — мина му през ума. — И може би така е най-добре.“

За момент си помисли, че греши, понеже изневиделица се появиха звезди. Отвратителни звезди, от вида на които му призляваше, защото изглеждаха розови. А после — о, боже! — те започнаха бавно да падат, оставяйки дълги розови дири след себе си…

И дойде ред на огъня. Пред погледа на Фил се появи страховита ревяща пещ, сякаш някой бе отворил скрита врата и бе отприщил самия Ад върху Честърс Мил…

— Това е нашето лакомство — измърмори Готвача. Без да го съзнава, докосна лулата си и тя изгори кожата му, обаче щеше да почувства болката доста по-късно. Лежеше потръпващ сред жълтата трева, а зловещият залез се отразяваше в подбелените му очи. — Нашето лакомство за Хелоуин. Първо е номерът… после лакомството…

Огънят се превърна в лице — оранжева версия на кървавите лица, които бе зърнал в облаците, преди пристъпът да го връхлети. Това също бе познато лице — лицето на Исус. Обаче Исус му се мръщеше…

И му говореше. Говореше на него. Казваше му, че този огън е по негова вина. Негова. Огънят и…

— Причестяването — промълви, докато лежеше в тревата. — Не… пречистването.

Исус вече не изглеждаше толкова разгневен. И образът му избледняваше. Защо? Защото Готвача бе разбрал какво искаше да му каже. Първо бяха розовите звезди. После — пречистващият огън. И тогава изпитанието щеше да свърши.

Тялото на Фил Буши постепенно спря да трепери и неусетно потъна в прегръдките на съня. Това навярно беше първият случай от седмици — а може би и от месеци, — когато наистина заспиваше. Когато Готвача се събуди, вече беше тъмно и алените багри бяха напуснали небесния свод. Беше се вкочанил от студ, но поне не бе мокър.

Под купола вече не се появяваше роса.

12.

Докато Готвача се взираше в лицето на Христос по време на кървавия залез, градският съветник Андрея Гринъл седеше на дивана си и се опитваше да чете. Генераторът й бе спрял… но дали изобщо бе работил? Не можеше да си спомни. Тя обаче имаше една специална част „Майти Брайт Лайт“, която сестра й Роуз бе пъхнала в чорапа й последната Коледа. Досега не й се беше удала възможност да я използва, ала ето че лампичката си работеше без проблеми. Защипваш я за книгата си и я включваш. Просто като детска игра. Така че светлината не беше проблем. За разлика от думите. Те се гърчеха неистово по страницата, като понякога дори разменяха местата си една с друга, и прозата на Нора Робъртс (която обикновено бе кристално ясна) губеше всякакъв смисъл. Обаче Андрея не се отказваше, защото не можеше да измисли какво друго да прави.

Къщата вонеше, въпреки че прозорците бяха широко отворени. Страдаше от стомашно разстройство, а казанчето на тоалетната вече не работеше. На всичкото отгоре умираше от глад, а не можеше да сложи и хапка в устата си. Около пет следобед опита да хапне един сандвич — най-безобиден сандвич със сирене, — и само броени минути по-късно го повърна в кухненското кошче за смет. А само като се сетеше какви усилия положи, за да го изяде… Потеше се обилно — вече бе сменила всичките си дрехи и вероятно съвсем скоро щеше да се наложи отново да ги смени, стига да успееше да го стори, — а краката й не спираха да треперят конвулсивно.

„Неслучайно казват, че трябва да сриташ отзад лошия навик — помисли си тя. — И като гледам, няма да мога да отида на извънредното събрание, ако Джим все още държи да проведем такова.“

Но може би това бе за предпочитане, като се имаше предвид как бе протекъл последният й разговор с Големия Джим и Анди Сандърс. Вероятно ако се появеше, щяха да продължат да я тормозят и изнудват. Да я карат да прави неща, които не иска да прави. Ето защо беше най-добре да стои настрана, докато не се изчисти от тези… от тези…

— Лайна — процеди тя и отметна мокрите кичури от челото си. — Трябва да разкарам тези шибани лайна от организма си.

И когато дойдеше на себе си, щеше да се изправи срещу Джим Рени. Отдавна отлагаше този сблъсък. Обаче този път нямаше да се скатае, независимо от болките в гърба, които я измъчваха с удвоена сила без оксиконтина (честно казано, очакваше страданието да е по-голямо, така че бе относително приятно изненадана). Ръсти искаше да й предпише метадон. Метадон, за бога! Хероин под друго име!

„Не се заблуждавай, че ще мине леко — беше й казал Евърет. — Може да започнеш да получаваш пристъпи.“

За съжаление беше споменал и че това може да продължи десет дни, което й се струваше твърде много. Не знаеше дали ще може да издържи. Не и с този ужасен Купол над града. Обаче трябваше да се справи. След като реши да действа така, изхвърли всичките си хапчета — плюс метадона и последните таблетки оксиконтин, които откри в чекмеджето на нощното си шкафче — в тоалетната. След две пускания на водата от медикаментите не остана и следа, в резултат на което сега Андрея трепереше на дивана си и се опитваше да се убеди, че е взела правилно решение.

„Единственото решение“ — помисли си тя. А при това положение няма „правилно“ и „грешно“.

Тя се опита да прелисти страницата на книгата си и разтрепераната й ръка закачи светещата лампичка. „Майти Брайт Лайт“ тупна на пода, изтърколи се и лъчът й освети тавана. Жената инстинктивно го проследи с поглед и в същия миг почувства как се издига нагоре. При това със светкавична бързина. Сякаш се бе качила в невидим експресен асансьор. По някое време погледна за миг надолу и видя как тялото й лежи на дивана и трепери неудържимо. По брадичката й се стичаше пенеста слюнка. Забеляза и мокрото петно, разцъфващо на дънките й, и си помисли: „Да, май ще трябва отново да се преоблека. Ако оживея след всичко това, разбира се.“

В следващата секунда премина стремително през тавана, през спалнята над него и мансардното помещение със складираните там кашони и овехтели лампи. Оттам продължи да се издига в нощта. Млечният път сияеше над нея, ала не изглеждаше нормално. Всички звезди бяха оцветени в розово.

И изведнъж започнаха да падат.

Някъде — далече, далече под нея — Андрея долови реакцията на тялото, което бе напуснала. То крещеше.

13.

Барби очакваше, че по време на пътуването двамата с Джулия ще обсъдят случилото се с преподобната Либи, обаче и двамата мълчаха. Явно всеки бе потънал в собствените си мисли. Ала въпреки че никой не изрази гласно облекчението си при вида на избледняващото зарево на неестествено червения залез, сега и двамата се чувстваха малко по-добре.

Джулия отново включи радиото, обаче не намери нищо друго, освен Радиото на Исус и „Всички молитви са чути“, и побърза да го изключи.

Когато напуснаха шосе 110 и подкараха на запад по тесния Мотън Роуд, плътно ограден от двете страни с дървета, Барби най-накрая наруши мълчанието.

— Правилно ли постъпих? — попита той.

Според Джулия той бе постъпил правилно не само веднъж по време на конфронтацията в кабинета на шерифа — да не говорим и как бе помогнал на двама пациенти с навяхвания, — ала добре знаеше какво точно има предвид събеседникът й.

— Да — отвърна тя. — Моментът бе изключително неподходящ за предявяване на претенции към властта.

Барби се съгласи, обаче се чувстваше изморен, обезкуражен и недостоен за задачата, която стоеше пред него.

— Сигурен съм, че враговете на Хитлер са казвали същото и за него. Казали са го през хиляда деветстотин трийсет и четвърта и са били прави. През трийсет и шеста пак са били прави. Както и през трийсет и осма. Най-вероятно са си казвали: „Точно в този момент не е добре да го предизвикваме…“ И когато са сметнали, че времето за действие най-сетне е назряло, вече са протестирали зад оградите на Аушвиц и Бухенвалд.

— Не е същото — отбеляза тя.

— Така ли мислиш?

Джулия си замълча, ала добре разбираше гледната му точка. Хитлер е лепял тапети, или поне така твърдеше историята, а Джим Рени продаваше стари коли. Какъвто бе единият, такъв бе и другият.

През короните на дърветата пред тях се процеждаха светлинни снопове, които оформяха гравюри от сенки върху закърпената настилка на Мотън Роуд.

От другата страна на Купола, върху територията на Харлоу, бяха паркирани множество военни камиони, между които хаотично сновяха трийсет-четирийсет войници. Всички носеха противогази на коланите си. Сребриста цистерна с надпис „ОПАСНО ЗА ЖИВОТА! СПАЗВАЙ ДИСТАНЦИЯ!“ бе изтеглена по-напред от останалите камиони и задницата й почти се допираше до правоъгълника с размери на врата, чиито очертания бяха нарисувани със спрей върху повърхността на Купола. Барби видя пластмасовия маркуч, свързан към клапана на резервоара — завършваше с тънък мундщук, голям колкото обикновена химикалка. Държаха го двама мъже с искрящо бели защитни облекла и шлемове, наподобяващи скафандри. На гърбовете си носеха кислородни бутилки.

От страната на Честърс Мил имаше само един зрител. Лиза Джеймисън, градската библиотекарка, стоеше до старомоден дамски велосипед „Шуин“ със специален багажник за пренасяне на мляко. Отстрани на багажника имаше стикер, на който пишеше: „СВЕТЪТ ЩЕ ПОЗНАЕ МИР ТОГАВА, КОГАТО СИЛАТА НА ЛЮБОВТА ПОБЕДИ ЛЮБОВТА КЪМ СИЛАТА — ДЖИМИ ХЕНДРИКС.“

— Какво правиш тук, Лиза? — попита Джулия, щом излезе от колата. Същевременно вдигна длан над очите си, за да ги заслони от ярката светлина.

Лиза попипваше нервно египетския символ „анкх“ (известен още и като „Ключа на живота“), който висеше на сребърна верижка на врата й. Очите й се стрелнаха от Джулия към Барби, след което отново се спряха на вестникарката.

— Обичам да карам колело, когато съм разстроена или угрижена. Понякога карам чак до полунощ. Това ме успокоява. Видях светлините и реших да дойда да ги разгледам. — Жената изрече всичко това с някаква странна напевност, сякаш беше заклинание, и престана да докосва медальона си, понеже показалецът й бе зает да очертава неведом знак във въздуха. — А вие какво правите тук?

— Дойдохме да наблюдаваме експеримента — заяви Барби. — Ако проработи, ти ще си първият човек, който може да напусне Честърс Мил.

Библиотекарката се усмихна. Усмивката й беше малко пресилена, ала Барби оцени жеста; все пак жената полагаше някакви усилия.

— Ако го направя, ще пропусна специалитета на „Дивата роза“ за вторник — гласеше отговорът й. — Който е руло „Стефани“, нали?

— Точно така — кимна той, без да добавя, че ако Куполът продължава да стои на мястото си, в четвъртък специалитетът ще бъде постна мусака от тиквички.

— Не искат да разговарят — въздъхна Лиза. — Опитах се да ги заговоря, но мълчат.

В този миг иззад цистерната се появи нисичък, набит мъж. Носеше камуфлажни панталони, поплиново яке и шапка с емблемата на „Черните мечки“ — университетският отбор на щата Мейн. Първата мисъл на Барби беше, че полковник Кокс е понапълнял. Втората бе по-скоро въпрос — защо, по дяволите, ципът на дебелото му яке бе вдигнат почти до тлъстата му брадичка? Никой друг — нито Барби, нито Джулия или пък Лиза — не носеше яке. Просто защото под Купола нямаха нужда от якета.

Кокс му отдаде чест и Барби също му козирува в отговор.

— Здрасти, Барби — каза Кокс. — Как е Кен?

— Кен е супер — отвърна той. — А аз продължавам да съм кучката, която получава наготово всички готини неща.

— Не и този път, полковник — въздъхна Кокс. — Този път ти го начукаха в движение.

14.

— Кой е този? — прошепна Лиза. Пръстите й отново си играеха с египетския талисман. Джулия си помисли, че ако продължава в този дух, верижката съвсем скоро щеше да се скъса. — И какво всъщност правят там?

— Опитват се да ни освободят — отвърна й вестникарката. — И явно са си взели поука след грандиозния провал тази сутрин, защото забелязвам, че вече го правят тихомълком. — Тя пристъпи напред. — Здравейте, полковник Кокс! Аз съм любимата ви главна редакторка. Добър вечер!

Щом я зърна, усмивката на Кокс леко избледня (но съвсем леко, констатира тя със задоволство).

— Госпожице Шамуей. На живо сте още по-красива, отколкото си ви представях.

— Виждам, че добре владеете изкуството на лъ…

От Кокс я деляха не повече от три метра, когато Барби внезапно я сграбчи за раменете.

— Какво има? — сепна се тя.

— Фотоапаратът! — Напълно бе забравила, че виси на врата й, докато той не го посочи. — Цифров ли е?

— Да, взех го от Пит Фрийман — каза и тъкмо щеше да попита „защо“, когато сама се сети: — Смяташ, че Куполът ще го изпържи, нали?

— В най-добрия случай. Спомни си какво стана с пейсмейкъра на шериф Пъркинс.

— Мамка му! — възкликна тя. — Мамка му! Дано старият ми „Кодак“ да е в багажника!

Междувременно Лиза и Кокс се гледаха по начин, който според Барби означаваше само едно — взаимен интерес.

— Какво сте ни приготвили сега? — попита библиотекарката. — Пак ли някоя експлозия?

Кокс се поколеба.

— Може да сте напълно откровен с нея, полковник — обади се Барби. — Ако не й го кажете вие, аз ще го кажа.

Мъжът от другата страна на невидимата преграда въздъхна.

— Настояваш за пълна прозрачност, така ли да разбирам?

— И защо не? Ако този път се получи, жителите на Честърс Мил ще ви пеят хвалебствени химни до зори. Има само една причина да не искате да им разкриете истината и тя е, защото така сте свикнали…

— Не. Така ми е наредено от началниците ми.

— Но те са във Вашингтон — отвърна Барби. — А журналистите са в Касъл Рок и в момента повечето от тях сигурно гледат платените порноканали в хотелските си стаи. Тук сме само ние, най-дребните пиленца.

Кокс отново въздъхна и посочи към нарисувания четириъгълник върху повърхността на Купола.

— Това е мястото, което мъжете в защитни облекла ще третират с експерименталното ни химично съединение. Ако имаме късмет, киселината ще разгради материята на Купола и ще можем да отворим пролука, както се отваря пролука в прозорец, след като изрежеш в него правоъгълник с нож за стъкло.

— А ако нямаме късмет? — попита Барби. — Ако при разграждането на Купола се отдели някакъв отровен газ, който убие всички ни? Затова ли носите противогази?

— Всъщност — обясни Кокс — учените смятат, че по-скоро киселината може да провокира химична реакция, която да доведе до запалване на невидимата преграда. — Той забеляза потресеното изражение на Лиза и побърза да добави: — Обаче смятат, че вероятността да се случат подобни неща е минимална.

— Могат да си го позволят — обади се библиотекарката, докато въртеше медальона си. — Нали няма да бъдат обгазени или опечени…

— Разбирам тревогата ви, госпожо…

— Мелиса — каза Барби. Изведнъж му хрумна колко важно е Кокс да разбере, че затворниците на Купола са истински хора, а не няколко хиляди анонимни данъкоплатци. — Мелиса Джеймисън. За приятелите — Лиза. Тя е градската библиотекарка. Освен това е консултант в гимназията и мисля, че даже води и курсове по йога.

— Наложи се да се откажа от тях — усмихна се плахо жената. — Не ми оставаше време за тях заради другите ми задължения…

— Много ми е приятно да се запознаем, госпожо Джеймисън — усмихна се и Кокс. — Вижте, мисля, че заслужава да поемем този риск…

— Ами ако бяхме на друго мнение? — попита Лиза. — Бихте ли загърбили тази операция?

Той предпочете да се въздържи от конкретен отговор.

— Досега не са забелязани никакви признаци на саморазграждане или отслабване на това нещо. И ако не успеем да го пробием, ви очаква дълъг период на заточение.

— Имате ли някаква представа какво може да го е предизвикало? Изобщо някаква хипотеза?

— Не — поклати глава полковникът, ала погледът му се стрелна встрани по такъв начин, че Ръсти Евърет веднага би се сетил за последния си разговор с Големия Джим.

„Защо ни лъжеш? — помисли си Барби. — Пак ли защото така си свикнал? Какво обичаха да казват военните — че цивилните са като гъбите, затова ги дръж на тъмно и ги храни с лайна…“ Да, може би това обясняваше всичко. Обаче продължаваше да се чувства изнервен.

— Силна ли е? — попита Лиза. — Тази ваша киселина — силна ли е?

— Доколкото ни е известно, това е най-корозивната киселина от всички съществуващи подобни съединения на света — отвърна Кокс и библиотекарката бързо отстъпи назад.

Кокс се обърна към мъжете с космическите на вид скафандри:

— Готови ли сте, момчета?

Те вдигнаха палци. Зад тях напълно бе замряла всякаква активност. Войниците стояха неподвижно с ръце върху противогазите си и наблюдаваха с интерес мъжете със защитни облекла.

— Тогава започваме — обяви Кокс. — Барби, предлагам ти да отведеш двете си красиви спътнички поне на петдесетина метра от…

— Вижте звездите! — възкликна внезапно Джулия. В разтреперания й глас се долавяше нещо като суеверен страх. Барби видя в смаяното й изражение момиченцето, което навярно е била преди трийсет години.

Той също погледна нагоре и различи Голямата и Малката мечка, както и Орион. Всички съзвездия си бяха на местата… само дето изглеждаха размазани и се бяха обагрили в розово. Млечният път приличаше на разтеглена дъвка, изплюта върху нощното небе.

— Кокс — прочисти гърлото си Барби, — виждаш ли това?

Набитият мъж вдигна поглед към притъмнелия небосвод.

— Кое? Звездите ли?

— Как ти изглеждат?

— Ами… доста ярки, но това си е нещо нормално, като се има предвид, че регионът не е от ярко осветените… — Изведнъж му хрумна нещо и той щракна с пръсти. — Вие какво виждате? Да не би да са си променили цвета?

— Красиви са — промълви Лиза. — Но в същото време ме плашат.

— Розови са — заяви Джулия. — Какво всъщност става?

— Нищо — отвърна Кокс, обаче Барби долови в тона му някакво непонятно облекчение.

— Хайде, изплюйте камъчето… — настоя и без дори да се замисли, добави: — … сър.

— Точно в седем вечерта получихме метеорологичен доклад — обясни Кокс, — в който основно се наблягаше на ветровете. Просто в случай на… е, за всеки случай. С оглед предстоящата операция. Струйното течение[1] идва от запад, при това от доста далеч — някъде от Небраска или Канзас, — в посока юг, след което се насочва на север, следвайки атлантическия бряг. Нещо съвсем обичайно за октомври.

— Това какво общо има със звездите?

— Понеже се движи на север, течението минава над много големи градове и индустриални центрове. И онова, което събира от въздуха над тези места, се наслоява върху Купола, вместо да бъде разпръснато над северните части на Канада и арктическите региони. Количеството на частиците е достатъчно, за да се създаде нещо като оптически филтър. Сигурен съм, че не е опасно…

— Засега — прекъсна го Джулия. — Но може ли някой да прогнозира какво ще стане след седмица или месец? Ще можете ли да измиете въздушното ни пространство на девет хиляди метра височина, когато под Купола се възцари вечна нощ?

Преди Кокс да отвърне, Лиза Джеймисън изпищя и посочи към небето. После закри лицето си с ръце.

Розовите звезди падаха, оставяйки ярки дири след себе си.

[1] Струйните течения (известни и с английско си име — „джет-стрийм“) са бързи, относително тесни въздушни фронтове в атмосферата, които се движат на около 12 километра от повърхността на Земята, точно под тропопаузата. — Б.пр. ↑

15.

— Искам още успокоително — изрече отнесено Пайпър, докато Ръсти я преслушваше.

Мъжът я потупа по дясната ръка (лявата бе цялата в рани).

— Нямаш нужда от още успокоителни — отвърна й той. — По всички медицински стандарти вече си достатъчно дрогирана.

— Исус иска да получа още — продължи замаяно. — Искам така да се надрусам, че да видя розови хипопотамчета…

— Мисля, че искаше да кажеш „розови слончета“, но ще го имам предвид.

Тя се изправи в леглото. Ръсти се опита да я върне в легнало положение, но не смееше да докосне лявата й ръка, а това очевидно не бе достатъчно.

— Утре ще мога ли да си тръгна оттук? — попита тя.

— Трябва да се видя с шериф Рандолф. Онези момчета са изнасилили Сами Буши.

— И като нищо можеше да те убият — отвърна той. — Извадила си страхотен късмет, че ти се размина само с луксация. Остави ме аз да се тревожа за Сами.

— Тези ченгета са опасни — каза тя и хвана китката му. — Не може да продължат да работят в полицията. Съвсем скоро ще наранят някой друг. — Тя облиза устни. — Устата ми е ужасно пресъхнала.

— Мога да ти реша проблема с гърлото, обаче искам да легнеш.

— Взехте ли вагинални проби от Сами? Ще можете ли да ги съпоставите със спермограмите на момчетата? Ако е възможно, няма да оставя на мира Питър Рандолф, докато не ни накара да дадат ДНК-материал за изследвания. Ще го тормозя ден и нощ.

— Нямаме нужното оборудване за ДНК-анализ — отвърна Ръсти. Освен това и не разполагаха с вагинални проби, защото Джина Буфалино бе измила Саманта по нейно изрично желание. — Ще ти донеса нещо за пиене. Всички хладилници освен този в лабораторията са изключени, за да пестим енергия, но при сестрите има хладилна чанта.

— Сок. — Тя притвори очи. — Искам сок. Портокалов или ябълков. Да не е мултивитамин.

— Ябълков — кимна Ръсти. — Тази вечер си на чисти питиета.

— Мъчно ми е за кучето ми — прошепна Пайпър и обърна глава настрани. Медикът си каза, че докато се върне със сока й, вероятно ще е заспала.

Насред коридора бе пресрещнат от забързания Туич.

— Ела бързо навън, Ръсти! — изстреля той. Ококорените му очи сякаш щяха да изхвръкнат.

— Веднага щом занеса на преподобната Либи един…

— Не, веднага. Трябва да видиш това.

Евърет се върна на бегом до стаята на преподобната и надзърна вътре. Пайпър хъркаше по недопустим за една дама начин, но това бе нещо съвсем нормално при подутия й нос.

Сетне последва Туич по коридора, като едва не тичаше, за да не изостава.

— Какво има? — попита задъхано, а подтекстът на въпроса му гласеше: „Какво пак се е случило?“

— Не мога да ти обясня, а и дори да го сторя, ти едва ли ще ми повярваш. Затова трябва да го видиш с очите си. — И Туич блъсна силно летящата врата на болничното фоайе.

На алеята пред главния вход, под големия навес бяха застанали Джини Томлинсън, Джина Буфалино и Хариет Бигълоу — приятелка на Джина, която й помагаше в болницата. Трите жени се бяха прегърнали и се взираха в нощното небе.

То бе изпъстрено с блещукащи розови звезди, повечето от които сякаш падаха, оставяйки дълги, флуоресциращи дири след себе си. Ръсти почувства как по гърба му пропълзява хлад.

„Точно както го предсказа Джуди — помисли си той. — «Розовите звезди падат в редици». Точно както го предсказа…“

Звездите падаха ли, падаха и Евърет имаше чувството, че небесата се продънват около тях.

16.

Когато розовите звезди започнаха да падат, Алис и Ейдън Епълтън бяха заспали, ала Търстън Маршал и Каролин Стърджис не бяха. Двамата стояха в задния двор на семейство Думажен и гледаха как звездите сякаш валят в сияйни розови редици. Някои от дирите се пресичаха и в небето се оформяха неведоми розови руни, които после избледняваха.

— Да не е дошъл краят на света? — попита Каролин.

— Ни най-малко — отвърна Търс. — Това е най-обикновен метеоритен дъжд. Сравнително често явление за есента тук, в Нова Англия. Мисля, че по това време на годината вече е малко късничко за Персеидите — един от най-богатите метеоритни потоци, — така че вероятно е блуждаещ метеоритен дъжд. Предимно прах и скални късове от астероиди, отчупили се преди милиарди години. Представи си само, Каро!

Никак не й се искаше.

— Метеоритните дъждове винаги ли са розови?

— Не — отвърна той. — Мисля, че извън Купола би трябвало да изглежда бял, но ние го наблюдаваме през филтър от прах и други фини частици. С други думи, наблюдаваме с очите си екологичното замърсяване. Точно то е променило цвета на звездите.

Тя се замисли над думите му, без да отделя поглед от безмълвната розова заря в небето.

— Търс, момченцето… Ейдън… когато получи онзи пристъп, май каза…

— Помня какво каза. „Падат розови звезди и оставят следи след себе си.“

— Как е могъл да го знае?

Преподавателят само поклати глава.

Каролин го прегърна. В моменти като този (макар че случващото се не можеше да се сравни с нищо от досегашния й живот) се радваше, че Търстън е достатъчно възрастен, за да й бъде баща. И докато стояха, и се взираха в падащите розови звезди, изведнъж й се прииска точно това — наистина да й беше баща.

— Как е могъл да знае, че ще се случи нещо подобно? Как?

17.

Ейдън беше казал и нещо друго по време на пророческото си бълнуване: „Всички ги гледат“. Това също се сбъдна — точно в девет и половина на тази понеделнишка вечер, когато метеоритният дъжд бе в разгара си, жителите на Честърс Мил наблюдаваха феноменалното явление.

Новината се разпространяваше с мобилни телефони, есемеси и електронни писма, но главно по изпитания старомоден начин — от уста на уста. До десет без петнайсет главната улица вече гъмжеше от хора, които наблюдаваха шоуто на безмълвните фойерверки. Повечето зрители също мълчаха. Неколцина плачеха. Лео Лемойн, предан член на Църквата на Христа, Светия изкупител на покойния пастор Лестър Когинс се развика, че е дошъл Апокалипсисът, че вижда Четиримата конници в небето, че скоро ще започне Възнесението и така нататък, и така нататък. Сам Вердро Мърляча (който бе освободен този следобед и отново бе на улицата, по-трезвен от всякога и поради тази причина тройно по-кисел) каза на Лео, че ако не спре да дрънка за Аполайнипсиса, такъв ще му зашлеви, че ще види двойно повече звезди. Руп Либи от полицейското управление пък им изръмжа и двамата да си затварят устите и да спрат да плашат народа, докато потупваше многозначително пистолета си. Сякаш народът вече не бе наплашен достатъчно. Уилоу и Томи Андерсън стояха на паркинга пред „Дипърс“ и Уилоу хлипаше, притиснала чело в рамото на мъжа си. Роуз Туичъл беше до Ансън Уийлър пред „Дивата роза“; и двамата бяха все още с престилките си и се бяха прегърнали. Нори Калвърт и Бени Дрейк бяха с родителите си и когато пръстите на Нори потърсиха ръката на Бени, той ги улови с такова вълнение, че на мига забрави за розовите звезди. Джак Кейл, настоящият управител на „Фуд Сити“, стоеше на паркинга пред супермаркета. Късно този следобед той бе позвънил на Ърни Калвърт, предишния управител, с молба да му помогне да направят инвентаризация на ръка на всички стоки в магазина. Двамата се захванаха здраво за работа, надявайки се да приключат до полунощ, когато бяха сепнати от стеклия се на главната улица народ. Сега стояха рамо до рамо и наблюдаваха розовия звезден дъжд. Стюарт и Фърналд Бауи бяха излезли пред приемната на погребалното си бюро и гледаха нагоре. Хенри Морисън и Джаки Уетингтън се намираха точно срещу тях от другата страна на улицата, заедно с Чаз Бендър, учител по история в гимназията. „Това е просто метеоритен дъжд, наблюдаван през пелената на екологичното замърсяване“ — каза Чаз на Джаки и Хенри… ала въпреки това звучеше изплашен не на шега.

Промененият цвят на звездите накара жителите на Честърс Мил да погледнат на ситуацията по нов начин. Всички илюзии, че Куполът е мимолетно, преходно явление, бяха направени на пух и прах, ето защо не беше никак чудно, че все повече хора избухваха в плач. Приглушеният звук от хлипанията им наподобяваше ръменето на пролетен дъжд.

За разлика от другите Големия Джим се интересуваше не толкова от безсмислените светлинки в небето, колкото от реакцията на съгражданите си. Тази вечер, каза си той, те щяха просто да се приберат по домовете си. Утре обаче нещата щяха да бъдат доста по-различни. И страхът, който съзираше върху много от лицата, нямаше да бъде нещо лошо. Даже напротив — изплашените хора се нуждаеха от силен водач, а ако имаше нещо, което Рени без проблеми можеше да им осигури, то бе точно това.

Точно сега Големия Джим стоеше пред полицейското управление в компанията на шериф Рандолф и Анди Сандърс. Под тях, в подножието на стълбите пред входа, се бяха скупчили неговите „проблемни деца“ — Тибодо, Сиърлс, мацката Ру и приятелят на Младши, Франк. Рени слезе по стъпалата, по които Либи беше паднала малко по-рано през същия ден („Можеше да направи услуга на всички ни и да си счупи врата“ — помисли си той) и потупа Франки по рамото.

— Харесва ли ти шоуто, Франки?

Ококорените, изплашени очи на младежа го караха да изглежда на дванайсет, а не на двайсет и колкото там години всъщност беше.

— Какво е това, господин Рени? Имате ли някаква представа?

— Нищо особено. Метеоритен дъжд. Просто Господ ни казва „Здрасти!“ отгоре.

Франк Делесепс се отпусна малко.

— Сега ние ще влезем вътре — каза Рени, посочвайки с палец към Рандолф и Анди, които не откъсваха очи от небето. — Ще си поговорим малко, след което ще извикаме и вас четиримата. Искам да чуя една и съща версия на случилото се от всеки от вас. Ясен ли съм?

— Да, господин Рени — отвърна Франки.

Мел Сиърлс погледна към Големия Джим. Очите на младежа бяха като чинийки, а долната му челюст висеше като счупена. Съветникът си каза, че така прилича на олигофрен. Което не беше никак зле на фона на настоящата ситуация.

— Сякаш е дошъл краят на света, господин Рени — промълви Мел.

— Глупости. Ти „спасен“ ли си, синко?

— Така мисля.

— Значи няма за какво да се тревожиш — отвърна Големия Джим и ги огледа внимателно един по един. Накрая очите му се спряха на Картър Тибодо. — Тази вечер, скъпи младежи, пътят към спасението е пред вас и за да минете по него, ви трябва само едно — версиите ви за случилото се да съвпадат.

Не всички обаче виждаха розовите звезди. Подобно на Ейдън и Алис Епълтън, и дъщеричките на Ръсти Евърет спяха дълбоко. Някои възрастни — също. Като Пайпър, Андрея Гринъл и Готвача. Той лежеше изпружен сред мъртвата трева на може би най-голямата лаборатория за производство на метамфетамини в Америка. Бренда Пъркинс също спеше. Заспа, докато плачеше на дивана си, с разпечатката на файла „ВЕЙДЪР“ на масичката за кафе пред нея.

Мъртвите също не го виждаха, освен ако не се намираха на някое по-ярко място от тази потънала в мрак земя, където безчет слепци воюваха в нощта[1]. Майра Евънс, Дюк Пъркинс, Чък Томпсън и Клодет Сандърс бяха прибрани в погребалното бюро на Бауи; доктор Хаскел, господин Карти и Рори Динсмор лежаха в моргата на болница „Катрин Ръсел“, а Лестър Когинс, Дуди Сандърс и Анджи Маккейн все още се намираха в килера на семейство Маккейн. В компанията на последните беше и Младши. Той седеше между Дуди и Анджи и ги държеше за ръце. Главата го болеше, но не чак толкова. И ако успееше да заспи, може би щеше да пренощува тук.

На Мотън Роуд в Източен Честър (недалеч от мястото, където опитът за разграждане на целостта на Купола с експериментална киселина все още продължава под странното розово небе) Джак Евънс, съпругът на покойната Майра, стоеше в задния си двор с бутилка „Джак Даниълс“ в едната ръка и оръжието за защита на дома си — автоматичен пистолет „Ругър SR 9“ — в другата. Той пиеше и гледаше как падат розовите звезди. Знаеше какво представляват и за всяка от тях имаше по едно желание. Всичките му желания бяха за смърт, понеже без Майра животът му бе изгубил смисъл. Може би щеше да се научи да живее и без нея, и може би щеше да се научи да живее като плъх под стъклен похлупак, ала нямаше да се справи и с двете едновременно. Когато падащите звезди взеха да намаляват — а това стана някъде към десет и петнайсет, около четирийсет и пет минути след началото на метеоритния дъжд, — Джак глътна и последната капчица от уискито, хвърли бутилката на тревата и си пръсна мозъка. Той беше първият документиран официално самоубиец в Честърс Мил.

Но нямаше да е последният.

[1] Препратка към стихотворението на английския поет Матю Арнолд (1822–1888) „Брегът на Дувър“. — Б.пр. ↑

18.

Барби, Джулия и Лиза Джеймисън безмълвно наблюдаваха как двамата войници в скафандрите отделят тънкия мундщук от пластмасовия маркуч. Те го сложиха в непрозрачен плик с цип в горната част, а самият плик попадна в метален контейнер с надпис „ОПАСНО ЗА ЖИВОТА!“. После заключиха контейнера с два отделни ключа и едва тогава свалиха шлемовете си. Изглеждаха уморени, напрегнати и обезсърчени.

Двама по-възрастни мъже — Барби си каза, че изглеждаха твърде стари, за да бъдат войници — се заеха да преместят голямата колесна платформа със странно изглеждаща апаратура далеч от мястото на повторения три пъти експеримент. Барби предположи, че тези хора (най-вероятно учени от НАСА) извършваха някакъв вид спектрограмен анализ. Или поне се опитваха. Противогазите, които носеха по време на своите изследвания, сега бяха вдигнати над лицата им и стърчаха като някакви причудливи шапки. Барби можеше да попита Кокс каква бе целта на въпросните изследвания и полковникът сигурно би му дал прям и искрен отговор, обаче и той, също като мъжете в скафандрите, се чувстваше твърде обезкуражен и посърнал.

Високо над тях последните метеори прорязваха нощното небе с розовите си траектории.

Лиза посочи към източната част на града:

— Чух нещо, което ми прозвуча като изстрел. А вие?

— Може да е ауспухът на някоя кола или хлапе, което изстрелва ракета в бутилка — отвърна Джулия. Тя също се чувстваше отпаднала и унила. След като стана ясно, че експериментът — или по-скоро тестът с киселината — няма да се увенчае с успех, Барби я забеляза да избърсва сълзите от очите си. Въпреки това обаче жената бе продължила да снима със своя кодак.

Кокс пристъпи към тях, хвърляйки двойна сянка под светлините на разположените прожектори. Той посочи към мястото, където се бе намирал очертаният върху повърхността на Купола четириъгълник.

— Предполагам, че тази малка авантюра струва на американския данъкоплатец около седемстотин и петдесет хиляди долара, и то без да броим разходите за научноизследователска дейност, инвестирани в разработката и създаването на това химично съединение. Което разяде само шибаната боя, напръскана тук, без да свърши абсолютно нищо друго!

— Без вулгарни изрази, полковник! — обади се Джулия и се усмихна едва-едва.

— Благодаря ви за забележката, госпожо редактор — отбеляза кисело Кокс.

— Наистина ли очаквахте това да има ефект? — намеси се Барби.

— Не, но не съм очаквал и че човешки крак ще стъпи скоро на Марс, обаче руснаците твърдят, че през 2020 ще изпратят там четиричленен екипаж.

— Сега всичко ми се изясни — подхвърли Джулия. — Марсианците са подочули за руския план и са побеснели от яд.

— Ако е тъй, си го изкарват не на когото трябва — изсумтя Кокс… и Барби зърна нещичко в очите му.

— Доколко вярваш в това, Джим? — попита тихо той.

— Моля? Не те разбрах.

— Че Куполът е дело на извънземни същества.

Джулия направи две крачки напред. Лицето й бе пребледняло, а очите й пламтяха.

— Кажете ни какво знаете, мамка му!

Кокс вдигна ръка.

— Спрете. Не знаем абсолютно нищо по въпроса. Това е просто една хипотеза. Да, просто една от многото. Марти, ела насам!

Единият от двамата по-възрастни господа, които провеждаха изследванията, се приближи към Купола. Противогазът се поклащаше в ръката му.

— Какво показва анализът ви? — попита Кокс и щом зърна колебанието на лицето на мъжа, побърза да добави: — Говори съвсем открито!

— Ами… — Марти вдигна рамене. — Минерали, предимно микроелементи[1]. Почва и пренасяни по въздуха замърсители. Това е. Според спектрограмния анализ това нещо просто не съществува.

— Ами HY-908? — попита Кокс и се обърна към Барби и двете дами: — Киселината.

— Няма я — отвърна Марти. — Нещото, дето не съществува, просто я погълна.

— Как смяташ, това възможно ли е? На базата на всичко, което знаеш…

— Не — гласеше категоричният отговор. — Но на базата на онова, което знаем, и съществуването на Купола не е възможно.

— При това положение склонен ли си да вярваш, че Куполът може да е творение на някоя форма на живот с по-напреднали познания в сферата на физиката, химията, биологията и така нататък?

Марти отново се колебаеше какво да каже.

— Говори открито! — пак го насърчи полковникът.

— Това е едната възможност. Другата е някой суперзлодей от Земята да го е поставил. Някой като Лекс Лутър от комиксите за „Супермен“. Или пък може да е дело на някоя враждебна държава, като Северна Корея например.

— Която все още не си е приписала заслугата за това? — подметна скептично Барби.

— Аз лично съм склонен да заложа на извънземните — заяви Марти и почука по повърхността на Купола. Вече бе получил своя лек шок от близостта си с него. — Както и повечето от колегите ми учени, които в момента работят над проблема, ако може да се каже, че работим, при положение че всъщност не вършим нищо. Както беше казал Шерлок Холмс, когато елиминираш невъзможното, остава истинският отговор, колкото и невероятно да звучи.

— Да се е приземявал скоро някой — или нещо — с летяща чиния и да е искал да го заведат при най-главния? — попита Джулия.

— Не — отвърна Кокс.

— Щяхте ли да узнаете, ако се беше случило нещо подобно? — обади се Барби и си помисли: „Нима наистина водим този разговор? Или сънувам?“

Полковникът се поколеба, преди да отговори:

— Не е задължително.

— Може да има метеорологично обяснение — добави Марти след кратък размисъл. — Или да е биологично — имам предвид живо! — същество. Според една от хипотезите например цялото това нещо всъщност е хибридна разновидност на бактерията Escherichia coli[2].

— Полковник Кокс — започна тихо Джулия, — част ли сме от нечий експеримент? Защото точно така се чувствам.

Междувременно Лиза Джеймисън се взираше в далечината към кокетните къщички на Източен Честър. Повечето светлини бяха помръкнали, понеже хората или бяха останали без гориво за генераторите, или го пестяха.

— Изстрел беше — промълви тя. — Сигурна съм, че беше изстрел.

[1] Микроелементите са минерали, които се срещат в микроскопични количества в тялото, без които здравето ни бива подложено на сериозен риск. — Б.пр. ↑

[2] Вид бактерия, живееща в дебелото черво на топлокръвните животни. Присъствието й в подпочвени води е признак за фекално замърсяване. Кръстена е на нейния откривател — Теодор Ешерих. — Б.пр. ↑

Да го напипаш

1.

Като се изключи политиката, Големия Джим Рени имаше само една голяма страст. Това беше женският гимназиален баскетбол и по-конкретно — дамският отбор на „Дивите котки“. Абонираше се за всеки полусезон още от 1998 и посещаваше поне дванайсет мача годишно. А през 2004, когато „Дивите котки“ спечелиха щатския шампионат, не пропусна нито една среща. И въпреки че автографите, които веднага се набиваха в очите на посетителите му, бяха тези на Тайгър Удс, Дейл Ърнхард и Бил „Спейсман“ Лий, онзи, с когото съветникът най-много се гордееше — и който ценеше най-силно, — бе на Хана Комптън, дребничката второкурсничка, чиято игра като плеймейкър донесе на „Дивите котки“ първата и единствена златна топка в историята им.

Когато си се абонирал за всички мачове от полусезона, започваш да опознаваш и другите абонати, в това число и причините да бъдат фенове на играта. Повечето бяха роднини на момичетата, като част от тях нерядко продаваха домашно приготвени лакомства, за да набират средства за покриване на разноските покрай мачовете в чужбина, когато имаше такива. Останалите бяха баскетболни „пуристи“, които ще ви кажат — понякога с оправдателен тон, — че дамският баскетбол просто е по-добър от мъжкия. Че в играта на младите баскетболистки се наблюдава една отборна етика, с която момчетата с техния груб маниер и предимно далечни изстрели към коша просто не могат да се мерят. Че темпото е по-бавно, а това позволява да видиш всички детайли на срещата и да се насладиш на всеки пас и всяка маневра, феновете на женския баскетбол всъщност се радват на по-ниските резултати в дамските мачове (на които привържениците на мъжкия баскет не спират да се подиграват) и изтъкват, че девойките наблягат на защитата и свободното хвърляне, които са залегнали в основните принципи на самата игра.

Разбира се, има и такива хора, които просто обичат да гледат как дългокраки тийнейджърки тичат насам-натам по къси гащета.

Всичко това бе валидно и за Големия Джим, ала основната причина за страстта му бе съвсем различна и той за нищо на света не би я споделил с когото и да било от другите фенове. Просто не беше никак мъдро от политическа гледна точка.

Тайната на Рени бе следната — според него момичетата приемаха спорта лично и това ги изпълваше с много по-силна омраза от момчетата.

Момичетата искаха да победят — о, да! — и понякога играта им можеше да стане доста нажежена, особено ако бе срещу отколешен съперник (в случая с „Дивите котки“ на Честърс Мил това бяха „Ракетите“ от Касъл Рок), ала при момчетата водещи бяха индивидуалните постижения. С други думи, да се откроят. И всичко свършваше с края на мача.

Момичетата, от друга стана, мразеха да губят. Те отнасяха загубата в съблекалните и потъваха в тежки размисли над нея. Нещо повече — те ненавиждаха и мразеха не поединично, а като отбор. Големия Джим често виждаше как омразата им надига грозната си глава; по време на настървена схватка за топката във второто полувреме при равен резултат можеше буквално да подуши във въздуха сгъстеното напрежение, което сякаш крещеше: „Не, няма да успееш, кучко, топката е МОЯ!“ И той не само го подушваше, но и се хранеше с него.

Преди 2004 дамският отбор на „Дивите котки“ бе влизал в щатския турнир само веднъж за двайсет години, когато бяха елиминирани от „Бъкфийлд“. После се появи Хана Комптън. Баскетболистката, която така и си остана ненадмината в изкуството на омразата, според скромното мнение на Големия Джим.

Като дъщеря на Дейл Комптън, кокалест дървосекач от Таркърс Милс, който често бе пиян и винаги — заядлив, Хана бе развила доста грубовати обноски. Като първокурсничка бе изкарала първия си полусезон в младежкия отбор и треньорът я прехвърли в университетския отбор едва за последните два мача. Точно в тези два мача обаче тя отбеляза повече точки от всички останали и остави противниковия плеймейкър от „Рисовете“ да се гърчи на скамейката след остра, но чиста дефанзивна игра.

След края на мача Големия Джим сграбчи треньора Удхед за яката.

— Ако това момиче не влезе в отбора следващата година, значи си луд!

— Не съм луд — беше отвърнал треньорът.

Хана започна бляскаво и завърши още по-бляскаво, постигайки феноменални успехи, за които феновете на „Дивите котки“ щяха да говорят години напред (равносметката: средно по 27.6 точки на мач). Момичето можеше да отбележи три точки буквално когато и откъдето си поискаше, ала на Големия Джим най-много му харесваше да я гледа как пробива противниковата защита и се хвърля към коша — дребничкото й, наподобяващо муцунка на мопс лице е изопнато до краен предел от концентрация, пламтящите й черни очи сякаш изгарят играчите на съперника, а прибраната й на опашка коса стърчи над главата й като вдигнат среден пръст. Градският съветник на Честърс Мил и търговец на стари коли се беше влюбил.

В мачовете от шампионата през 2004 „Дивите котки“ водеха пред „Ракетите“ на Касъл Рок с десет точки, когато Хана бе изкарана от играта заради нарушение. За късмет на „Котките“ до края на срещата оставаше съвсем малко време. Те спечелиха с разлика от една точка. От общо осемдесет и шест точки, отбелязани от тях, шейсет и три бяха заслуга на Хана Комптън. Тази пролет заядливият й баща седна зад волана на чисто нов кадилак, продаден му от Рени с четирийсетпроцентно намаление. Въпреки че не се занимаваше с нови коли, винаги когато си поискаше, можеше да „забърше някоя от автовоза“.

Сега, докато розовите дири в небето избледняваха (а „проблемните му деца“ чакаха притеснени отвън да ги повика), Големия Джим седеше в кабинета на Питър Рандолф и си припомняше този приказен, легендарен, почти нереален баскетболен мач. Особено първите осем минути от второто полувреме, които започнаха с осем точки преднина за „Ракетите“ от Касъл Рок.

Тогава Хана бе поела контрол над играта с онази брутална целеустременост, с която Йосиф Сталин бе завзел властта над Русия. Очите й искряха (все едно се бяха концентрирали върху някаква баскетболна Нирвана отвъд възприятията на обикновените смъртни), а лицето й бе изкривено в демонична гримаса, която сякаш казваше: „Аз съм по-добра от теб, аз съм най-добрата, разкарай се от пътя ми, или ще те прегазя!“ Всички хвърляния на Хана към коша през тези осем минути попаднаха в целта, включително и един абсурден изстрел от средата на терена, който тя отправи само защото бе объркала стъпките си и трябваше да се отърве от топката, за да не й отсъдят нарушение за травелинг[1].

Имаше различни изрази за подобна игра, най-използваните от които навярно бяха „да бъдеш в зоната“ и „да влезеш в крачка“. Любимият на Големия Джим обаче беше „да го напипаш“ — като в израза: „Да, тя определено го е напипала.“ Сякаш играта имаше някакъв божествен скрит пласт, недоловим за възприятията на обикновените играчи (макар че понякога дори обикновените играчи го напипваха) — пласт, който можеше да бъде докоснат в някои специални нощи; нещо като ефирните драперии, украсяващи стените в залите на Валхала.

Хана Комптън така и не премина в отбора на третокурсничките; шампионатът от 2004 година се оказа последният в живота й. Това лято баща й за пореден път бе карал пиян и предизвика катастрофа, в която загинаха той, съпругата му и трите им дъщери. Връщаха се от „Браунис“ в Таркърс Мил, където бяха отишли за сладоледено фрапе. И купеният на безценица кадилак се беше превърнал в техен ковчег.

Новината за катастрофата се появи на първите страници във всички вестници на Западен Мейн, а Джулия Шамуей отпечата съответния брой на „Демократ“ с черна рамка на всяка страница. Големия Джим обаче не беше опечален. Според него Хана изобщо не би се представила добре в първенството на третокурсничките — там момичетата бяха по-едри и навярно през повечето време щеше да седи на резервната скамейка. А тя никога не би го преживяла. Омразата й трябваше постоянно да бъде захранвана от действия на терена. Големия Джим добре го знаеше. И прекрасно го разбираше. Това бе основната причина да не иска да напусне Честърс Мил. Да, насред широкия свят вероятно би правил повече пари, ала парите бяха просто бирата на живота му. Властта обаче… властта бе шампанското.

И докато в спокойни времена управлението на града си беше сладко занимание, в кризисни периоди като сегашния то ставаше още по-сладко. В такива дни можеш да летиш на крилете на интуицията си, без да се притесняваш, че нещо ще се прецака, защото просто няма начин нещо да се прецака. Можеш да разчетеш намеренията на противниковата защита още преди тази защита да предприеме действия срещу теб, и всеки твой изстрел към коша бележи точка. Както се казва, вече си го напипал, а няма по-добър момент това да се случи от мач за шампионата.

Това бе неговият шампионат и всичко, което се случваше, работеше в негова полза. Съветникът имаше чувството — и не просто чувството, а абсолютната вяра, — че нищо не може да се обърка по време на този феноменален тур; дори онези неща, които му изглеждаха като препятствия, щяха да се превърнат в благоприятни възможности. (Също като онзи отчаян изстрел на Хана от средата на терена, който бе изправил цялата зала в Дери на крака — феновете на „Котките“ ликуваха, а привържениците на „Ракетите“ не можеха да повярват на очите си.)

Беше го напипал. Ето защо не се чувстваше изморен, макар че трябваше да бъде смазан от изтощение. Ето защо не се тревожеше за Младши, въпреки влудяващата напрегнатост и потайност на младежа. Ето защо не се тревожеше и за Дейл Барбара, и за досадната му свита от приятели, сред които изпъкваше кучката от вестника. Ето защо, когато Питър Рандолф и Анди Сандърс го изгледаха угрижено, Големия Джим само се усмихна. Можеше да си го позволи. Беше го напипал.

— Да затворим супермаркета? — смая се Анди. — Така няма ли да разбуним духовете, Голям Джим?

— Супермаркета плюс бензиностанцията — уточни Рени, без да спира да се усмихва. — За „Браунис“ няма смисъл да се тревожим, вече е затворено. Което е чудесно, защото нямаме никаква нужда от подобна порочна клоака. — Можеше и да добави: „Където продават мръснишки списания“, ала се въздържа.

— Джим, в супермаркета все още има достатъчно провизии — обади се Рандолф. — Днес следобед разговарях с Джак Кейл. Месо почти не е останало, но от всичко друго има, и то в съвсем прилични количества.

— Не се и съмнявам — кимна Големия Джим. — Разбирам от запасяване, както и Кейл, естествено. Нали е евреин, все пак!

— Ами… просто казвам, че всичко досега върви гладко, защото хората вече са заредили добре килерите си. — Лицето му се озари. — Според мен първо да ограничим работното време на супермаркета. Мисля, че без проблеми ще убедим Джак да го направи. Вероятно и той самият вече го обмисля…

Големия Джим поклати глава, продължавайки да се усмихва. Ето още един пример за това как всичко се нарежда в твоя полза, когато си го напипал. Дюк Пъркинс навярно би казал, че е грешка градът да се излага на допълнителен стрес, особено след тази вечер на обезпокоителни небесни явления. Дюк обаче беше мъртъв и за Рени смъртта му беше не просто улеснение, а направо подарък от съдбата.

— Затваряме ги — повтори. — И двата. Точка по въпроса. И когато ги отворим отново, ние ще сме тези, които ще раздават провизиите. Така запасите ще ни послужат за по-дълго време, а и разпределението сред хората ще бъде далеч по-справедливо. На събранието в четвъртък ще обявя плана за разпределението на дажбите. — Той направи кратка пауза. — Ако Куполът все още е на мястото си, разбира се.

— Не съм сигурен дали имаме правомощията да затваряме частния бизнес на хората, Голям Джим… — измънка колебливо Анди.

— В кризисна ситуация като тази не само че имаме тези правомощия, но и сме длъжни да ги упражняваме. — И той потупа Пит Рандолф по гърба. Шерифът не го очакваше и изохка сепнато. — Това е нашата отговорност пред хората.

— Ами ако сред хората настане паника? — намръщи се Анди.

— Такива са рисковете на управлението — разпери ръце Големия Джим. — Когато сриташ котило плъхове, те се разбягват на всички страни. Ако кризата не приключи скоро, може да се наложи да увеличим още малко личния състав на полицията. Да, това е един от вариантите.

Рандолф го изгледа учудено.

— В момента имаме двайсет полицаи — каза той. — Заедно със… — и той кимна към вратата.

— Знам — отвърна Рени. — И като стана въпрос за тези младежи, извикай ги вътре, шерифе, за да свършим с тази работа и да ги пуснем да се приберат по домовете си. Мисля, че заслужават малко почивка след този толкова натоварен за тях ден.

„А ако са се изнервили, още по-добре — помисли си той. — Заслужават си го, след като не могат да държат дръжките си в гащите.“

[1] Нарушаване на правилата в баскетбола, когато играчът движи неправилно краката си или прави твърде много стъпки, без изобщо да дриблира. — Б.пр. ↑

2.

Франк, Картър, Мел и Джорджия пристъпиха бавно напред като подсъдими в съдебна зала. Напрегнатите им лица изразяваха бунт и непокорство, ала ако можеше да ги зърне отнякъде, Хана Комптън най-вероятно би се изсмяла. Главите им бяха сведени и очите им бяха вперени в обувките им. За Големия Джим бе повече от ясно, че очакваха да бъдат уволнени или даже нещо по-лошо, което идеално го устройваше. От собствен опит знаеше, че няма по-лесна и приятна за работа емоция от страха.

— Е — започна той, — ето ги нашите храбри полицаи.

Джорджия Ру измърмори нещо.

— Говори по-високо, пиленце! — засмя се Рени и разпери длан зад ухото си.

— Казах, че не сме направили нищо лошо — отвърна тя, продължавайки да мънка като гузна ученичка.

— Тогава би ли ми обяснила какво точно направихте? — Сякаш като по команда, Джорджия, Франк и Картър заговориха едновременно и се наложи Рени да посочи с пръст към Франки. — Ти. Искам да го чуя от теб и гледай да се представиш добре.

— Бяхме пред дома й… — започна той, — но тя ни покани вътре.

— Точно така! — извика Джорджия и скръсти ръце пред големия си бюст. — Тя…

— Млъкни — посочи я Големия Джим с месестия си пръст. — Един говори от името на всички. Така прави един отбор. Вие един отбор ли сте?

Картър Тибодо усети накъде биеше съветникът и побърза да заяви:

— Да, сър… господин Рени.

— Радвам се да го чуя — усмихна се съветникът и кимна на Франк да продължи.

— Каза ни, че имала бира. Само заради това отидохме при нея. Нали знаете, че не може да се купи в града. Както и да е, седяхме си тихо и кротко и пиехме бира — падаше се само по един кен на човек, а и дежурството ни почти беше свършило…

— Не почти, а наистина бе свършило — намеси се шерифът. — Нали това искаше да кажеш?

Франк му кимна почтително.

— Да, сър, точно това исках да кажа. Изпихме бирите си и казахме, че трябва да си тръгваме, обаче тя явно оценяваше онова, което всеки от нас правеше, и поиска да ни благодари. И… си разтвори краката.

— Да ни покаже бобъра си, нали се сещате? — допълни Мел с широка, леко отнесена усмивка.

Големия Джим се намръщи и благодари, че Андрея Гринъл не беше тук. Наркоманка или не, веднага щеше да реагира на подобно скандално изявление от страна на служител на реда.

— Покани ни един по един в спалнята — продължи Франки. — Знам, че от наша страна не беше разумно да постъпваме така, но как можехме да се въздържим, когато ни се предложи доброволно?

— Сигурен съм, че така е направила — изсумтя шерифът. — На това момиче му се носи доста лоша слава. Както и на съпруга й, между впрочем. Не забелязахте ли някакви наркотици там?

— Не, сър — отвърнаха четиримата в един глас.

— И не сте я наранявали? — попита Големия Джим. — Понеже, доколкото разбрах, тя твърди, че била удряна и малтретирана…

— Никой от нас не я е наранявал — обади се Картър. — Мога ли да кажа какво според мен се е случило?

Големия Джим плесна одобрително с ръце. Започваше да си мисли, че господин Тибодо определено има политически заложби.

— Най-вероятно е паднала, след като си тръгнахме. И то не само веднъж. Беше доста пияна. От агенцията за закрила на децата би трябвало да й отнемат това хлапе, преди да го е убила.

Никой не обърна внимание на последното му изречение. В настоящата ситуация офисът на Агенцията за закрила на децата в Касъл Рок спокойно можеше да се намира и на луната.

— Значи, доколкото виждам, сте чисти — обобщи Големия Джим.

— Като сълза — отвърна Франк.

— Е, май всички сме доволни — заяви Рени и ги огледа. — Вие доволни ли сте, господа?

Анди и Рандолф кимнаха. На лицата им бе изписано облекчение.

— Добре — усмихна се Големия Джим. — Днешният ден беше дълъг и преизпълнен със събития, ето защо си мисля, че всички имаме нужда от малко почивка. Най-вече вие, младите полицаи, защото утре дежурството ви започва в седем сутринта. Супермаркетът и бензиностанцията ще бъдат затворени за неопределено време, докато кризисната ситуация не бъде разрешена. Ето защо шериф Рандолф реши вие да охранявате супермаркета, в случай че хората там не приемат с любезно разбиране новия ред на нещата. Ще се справите ли, господин Тибодо? С вашата… вашата военна рана?

Картър раздвижи ръката си.

— Нищо ми няма. Кучето не е разкъсало сухожилие.

— Можем да пратим и Фред Дентън с тях — предложи Рандолф, давайки и своя принос към идеята, чийто автор всъщност бе Големия Джим. — Мисля, че Уетингтън и Морисън ще могат да се справят сами на бензиностанцията.

— Джим — прокашля се Анди, — според мен трябва да изпратим по-опитните полицаи пред супермаркета, а новите им колеги на по-малкия обект…

— Не мисля така — отвърна Рени. Лицето му сияеше. Беше го напипал. — Точно тези младежи ни трябват пред супермаркета. Точно те и никой друг. А, и още нещо. Едно птиченце ми каза, че някои от вас, мили младежи, носят оръжия в колите си, а двама дори са размахвали патлаци, докато са патрулирали пеша…

Новоназначените полицаи мълчаха.

— В момента сте на нещо като изпитателен срок — напомни им той. — Ако имате лично оръжие, това си е ваше право като американски граждани. Но ако чуя, че някой от вас носи патлак утре пред „Фуд Сити“ и го размахва пред добрите жители на този град, полицейската ви кариера моментално приключва.

— Точно така — обади се Рандолф.

Рени огледа внимателно Франк, Картър, Мел и Джорджия.

— Някакви проблеми с това? Слушам!

Никой от четиримата не изглеждаше особено щастлив от този ултиматум. Не че Големия Джим очакваше нещо друго, но пък, от друга страна, лесно го приемаха. Тибодо продължаваше да движи рамото и пръстите на пострадалата си ръка.

— Ами ако не са заредени? — попита Франк. — Не можем ли просто да си ги носим, ей-така, за респект?

Рени изпъна показалец като строг учител.

— Ще ти кажа нещо, което научих от баща си, Франк — няма такова нещо като незареден пистолет. Съгражданите ни са добри и честни хора. Сигурен съм, че ще се държат добре и без да им всяваш респект с кобура си. А ако случайно се променят, тогава и ние ще се променим. Разбра ли ме?

— Да, сър, господин Рени — отвърна Делесепс. От тона му си личеше, че изобщо не е доволен, обаче така бе още по-добре.

Той се изправи. Новоназначените полицаи очакваха да ги поведе към вратата, ала вместо това Големия Джим протегна ръце към тях. Зърна колебанието им и кимна, без да спира да се усмихва.

— Хайде — каза. — Утре се очертава да бъде голям ден и не бихме искали да го посрещнем без смирена молитва. Да се хванем за ръце.

Те се подчиниха. Рени затвори очи, сведе глава и заговори тихо:

— Мили боже…

3.

Малко преди полунощ Барби изкачи външните стълби, водещи до апартамента му. Раменете му бяха прегърбени от умората и единственото, което искаше, бе да потъне в сън за шест часа, преди да чуе будилника и да хукне към „Дивата роза“, за да приготвя закуската.

Изтощението обаче моментално го напусна, щом светна лампата — благодарение на генератора на Анди Сандърс все още имаше ток.

Някой беше идвал тук.

В същото време следите бяха толкова незабележими, че отначало не можа да ги изолира от обстановката. Затвори очи, след което ги отвори и остави погледа си да се плъзга върху комбинираната дневна с кухничка, опитвайки се да долови промяната. Книгите, които бе възнамерявал да остави тук, не бяха местени от полиците; столовете също си бяха на местата (единият под лампата, а другият — до единствения прозорец в помещението с живописна гледка към уличката долу), а чашата му за кафе и чинията му за препечени филийки бяха в сушилнята за съдове до малкия умивалник.

Тогава изведнъж го осени, както обикновено се случваше, ако човек не се напряга твърде много. Килимът. Който Барби наричаше „моя не Линдзи Греъм килим“.

Дълъг около метър и половина и широк шейсетина сантиметра, „не Линдзи Греъм килимът“ имаше повтарящи се ромбовидни шарки в синьо, червено, бяло и кафяво. Беше го купил в Багдад, но един иракски полицай, на когото имаше основания да вярва, му бе казал, че е кюрдско производство. „Много стар, много хубав“ — бе казал полицаят. Казваше се Латиф абд Ал-Халик Хасан. Беше добро ченге. „Изглежда турски, но не-не-не.“ Голяма усмивка. Бели зъби. Седмица след този ден на пазара снайперистки куршум бе пръснал мозъка на Латиф абд Ал-Халик Хасан. „Не от Турция, а от Ирак!“

Търговецът на килими носеше жълта тениска с надпис: „НЕ СТРЕЛЯЙТЕ ПО МЕН, АЗ СЪМ САМО ПИАНИСТА!“ Латиф го бе изслушал, като кимаше енергично. После и двамата избухнаха в смях. Тогава продавачът бе направил онзи толкова американски жест с ръка, сякаш мастурбира, в резултат на което се засмяха още по-силно.

— Какво искаш да кажеш? — бе попитал Барби.

— Казва, че американски сенатор купил пет като този. Линдзи Греъм. Пет килим, петстотин долар. Дал петстотин долар отвън, за пред хора, а още повече вътре. Но всички сенаторски килим менте. Да-да-да. Този обаче не менте, този истински. Аз, Латиф Хасан, ти казва това, Барби. Това не Линдзи Греъм килим.

Тогава Латиф беше вдигнал дланта си в друг американски жест и Барби му беше „дал пет“. Беше прекрасен ден. Горещ, но приятен. Бе купил килима за двеста долара и портативен дивиди плейър. „Не Линдзи Греъм килимът“ бе неговият сувенир от Ирак и поради тази причина никога не беше стъпвал върху него. Нито веднъж. Бе възнамерявал да го остави тук, в Честърс Мил — навярно по този начин подсъзнателно бе искал да остави и Ирак зад себе си, — ала ето че не бе станало така. Където и да идеш, ти си там. Най-великата Дзен истина на всички времена.

Избягваше да стъпва върху него и го заобикаляше, защото бе развил някакво странно суеверие. Сякаш се боеше, че само една стъпка върху килима е достатъчна, за да активира някакъв компютър във Вашингтон, който ще го изпрати на мига в Багдад или шибаната Фалуджа. Някой друг обаче явно не се бе поколебал да наруши това „табу“, защото „Не Линдзи Греъм“ бе набръчкан. И леко изкривен. А тази сутрин, когато Барби излезе от апартамента — струваше му се, че оттогава са минали хиляда години — килимът бе идеално подравнен.

Влезе в спалнята. Кувертюрата на леглото изглеждаше гладка и чиста както винаги, ала въпреки това Барби не можеше да прогони чувството, че някой е идвал тук. Остатъчен мирис на пот ли долавяше? Или някакви свръхестествени вибрации? Той се приближи до скрина, издърпа най-горното чекмедже и видя, че избелените дънки, които държеше най-отгоре, сега са най-отдолу. А ципът на камуфлажните бермуди, който държеше винаги вдигнат, сега бе свален.

Барби веднага се насочи към второто чекмедже, където се намираха чорапите му. Трябваха му по-малко от пет секунди, за да установи, че идентификационните му армейски плочки ги няма. Не беше изненадан. Не, изобщо не беше изненадан.

Грабна закупения на старо мобилен телефон, който също възнамеряваше да остави тук, и се върна в дневната. Телефонният указател на Таркърс Мил и Честърс Мил стоеше на масичката до вратата и беше толкова тънък, че приличаше повече на брошура. Потърси телефона, който му трябваше, без да се надява особено, че ще го открие; полицейските шерифи нямаха навика да обнародват домашните си номера.

Както се оказа обаче, това не важеше за малките градчета. Или поне за Честърс Мил. Макар и дискретно поднесена, информацията бе налична: „Х и Б Пъркинс, Морин Стрийт 28“. И въпреки че минаваше полунощ, Барби набра цифрите без никакво колебание. Не можеше да си позволи да изгуби нито минута. Подозираше, че времето му изтича с ужасяваща бързина.

4.

Телефонът звънна. Най-вероятно беше Хауи — обаждаше се да й каже, че ще закъснее, затова по-добре да не го чака, а да заключи вратите и да си ляга…

В следващия миг истината изведнъж се стовари отгоре й като противни подаръчета, сипещи се от отровна пинята[1], и тя осъзна, че Хауи е мъртъв. Нямаше представа кой може да я търси в — тя погледна часовника си — нула часът и двайсет минути, но определено не беше Хауи.

Тя потръпна, докато се изправяше, и разтърка врата си, ругаейки се, задето бе заспала на дивана. Естествено, не пропусна да наругае мислено и онзи, който я будеше в този безбожен час и я караше да си припомни отвратителната истина за случилото се с Хауи.

Тогава й хрумна, че може да има само една причина за подобно късно обаждане — Куполът или бе изчезнал, или повърхността му най-сетне бе пробита. Тя стовари крака си върху масичката за кафе с такава сила, че листовете се разпиляха, и се затътри към телефона, намиращ се до креслото на Хауи (само при вида на това празно кресло сърцето й се свиваше).

— Ало? — изхъхри тя, вдигайки слушалката. — Какво има?

— Обажда се Дейл Барбара.

— Барби! Успяха ли да го пробият? Куполът пробит ли е вече?

— Не. Бих искал да е така, но ти звъня заради нещо друго.

— За какво? В момента е дванайсет и половина, за бога!

— Беше ми казала, е съпругът ти е разследвал Джим Рени.

Бренда мълчеше, опитвайки се да осмисли думите му. Бе допряла длан до шията си — мястото, където Хауи я беше погалил за последен път.

— Да, разследваше го, но нямаше абсолютно никакви…

— Помня какво ми каза — прекъсна я Барби. — Трябва да ме изслушаш, Бренда. Ще можеш ли? Успях ли да те разсъня достатъчно?

— Да, определено.

— Съпругът ти си е водил бележки, нали?

— Да, на лаптопа си. Разпечатах ги. — Тя погледна към страниците от файла „ВЕЙДЪР“, които лежаха в пълен безпорядък върху масичката за кафе.

— Добре. Утре сутринта искам да сложиш разпечатката в плик и да го занесеш на Джулия Шамуей. Кажи й да го скрие на сигурно място. На някое наистина сигурно място, ако разполага с такова. Или в каса за ценности, или заключен сейф, ако няма къде другаде… Кажи й също така да го отвори, в случай че нещо се случи с теб, с мен или с нас двамата.

— Плашиш ме.

— Иначе, ако всичко е нормално, да не го пипа. Как смяташ, ще те послуша ли? Инстинктът ми казва, че ще те послуша.

— Естествено, че ще ме послуша, но защо не искаш тя да поглежда разпечатките?

— Защото, ако редакторката на местния вестник види какво е събрал съпругът ти за Големия Джим и Големия Джим узнае, че тя е запозната с материалите, ще останем без козовете, които държим. Следиш ли ми мисълта?

— Да-а-а… — въздъхна тежко тя. Отчаяно й се искаше не тя, а Хауи да водеше този среднощен разговор, ала нямаше как.

— Бях ти казал, че ако ракетата не успее да пробие Купола, днес може да ме арестуват. Спомняш ли си?

— Разбира се.

— Е, не ме арестуваха. Хитрото дебело копеле явно чака да избере най-благоприятния момент за действие. Обаче едва ли ще чака твърде дълго. Почти съм сигурен, че това ще стане утре — тоест днес, може би сутринта или някъде в ранния следобед…

— За какво ще те арестуват според теб?

— Нямам представа, но няма да е за кражба от магазин примерно. А след като ме вкарат зад решетките, може да ми се случи някакъв инцидент… Нагледал съм се на сума ти такива примери в Ирак.

— Но това е лудост! — възкликна тя, въпреки че усещаше смразяващата, кошмарна правдоподобност на думите му.

— Помисли малко, Бренда. Рени трябва да заличи уликите срещу себе си, нуждае се от изкупителна жертва, а и новият шериф е в джоба му. Както се казва, звездите са на негова страна.

— И бездруго смятах да се видя с него — отбеляза Бренда. — И смятах да взема и Джулия с мен от съображения за сигурност.

— Не взимай Джулия — посъветва я Барби, — но не отивай сама.

— Да не би да мислиш, че той ще…

— Не знам какво ще направи, нито колко далеч ще стигне. На кого можеш да се довериш, като изключим Джулия?

Мислите й се върнаха към вчерашния следобед — как стоеше на Битч Роуд след потушаването на пожара и се чувстваше добре, защото в тялото й бушуваха ендорфини. Тогава Ромео Бърпи й беше подхвърлил, че трябва да се кандидатира за шеф на пожарната.

— Роми Бърпи — каза.

— Добре, значи ще отидеш заедно с него.

— Да му кажа ли какво е събрал Хауи за…

— Не — гласеше категоричният отговор. — Той е просто твоята застраховка „Живот“. Ето ти още една — заключи някъде лаптопа на мъжа си.

— Добре… но ако скрия лаптопа и оставя разпечатката на Джулия, какво ще покажа на Джим? Да принтирам втори екземпляр, може би…

— Не. Един е напълно достатъчен. Поне за момента. Едно е да го стреснем мъничко, а съвсем друго — да го ужасим. Това само би го направило още по-непредсказуем. Бренда, как смяташ, според теб Рени замесен ли е във въпросните далавери?

В отговора й нямаше никакво колебание:

— Вътре е и с двата крака. — След като Хауи бе напълно убеден в това, тя не виждаше никакви причини да се съмнява.

— А запозната ли си добре със съдържанието на файла?

— Не помня точните цифри и имената на всички банки, които са използвали, но принципно да.

— Значи ще ти повярва — заключи Барби. — Без значение дали имаш втори екземпляр на разпечатката, ще ти повярва и още как.

[1] Празнична мексиканска играчка, която обикновено се пълни с различни изненади за децата, след което се закача на някой стълб или дърво и децата се скупчват под нея, опитвайки се да я пробият и да получат сюрпризите, скрити в нея. — Б.пр. ↑

5.

Бренда сложи разпечатаните страници от файла „ВЕЙДЪР“ в плътен кафяв плик. Върху него написа името на Джулия. Остави плика на кухненската маса, след което отиде в кабинета на Хауи и заключи лаптопа му в сейфа. Сейфът беше малък и трябваше да завърти макинтоша настрани, ала все пак успя да затвори вратичката. За финал завъртя шифрованата ключалка за комбинациите не веднъж, а два пъти, както я бе съветвал покойният й съпруг. Тъкмо го направи и лампите угаснаха. За момент уплашено си помисли, че по някакъв начин е прекъснала захранването с набирането на допълнителната комбинация. После обаче осъзна, че генераторът на къщата просто е спрял да работи.

6.

Вторник сутринта, точно в шест часа и пет минути Големия Джим, пременен в бял халат с размерите на платно на ветроходен кораб, седеше на масата в кухнята и пиеше ко̀ла, когато Младши влезе. Бледото му лице бе изпито и брадясало, а косата му стърчеше на сплъстени фъндъци.

— Хубавият ден започва с хубава закуска — подхвърли Младши и кимна към ко̀лата.

Баща му вдигна кутийката, отпи глътка и я остави на масата.

— Няма кафе. Всъщност има, но няма ток. На генератора му свърши газта. Не искаш ли и ти една ко̀ла? Все още са студени, а и като те гледам, няма да ти се отрази зле…

Младши отвори хладилника и се вгледа в тъмния му интериор.

— Да не искаш да повярвам, че не си способен да забършеш няколко допълнителни бутилки по всяко време, когато си поискаш?

Отначало думите му сепнаха Големия Джим, ала после той се отпусна. Въпросът на сина му бе напълно основателен и не означаваше, че той знае нещо. Гузен негонен бяга, напомни си Рени старата народна мъдрост.

— Да кажем, че в политически план сега моментът не е особено подходящ…

— Аха.

Младши затвори вратата на хладилника и се намести от другата страна на масата. Хвърли на баща си поглед, изпълнен с насмешка (която Големия Джим взе за синовна любов), и си каза, че семейството, което сразява заедно, остава заедно. Поне за известно време. Поне докато това е оправдано…

— В политически план… — измърмори.

Рени старши му кимна и се загледа в сина си, който бе добавил към ранната си закуска освен ко̀ла и голямо парче говежда пастърма.

Не го попита нито „Къде беше?“, нито „Какъв ти е проблемът?“, макар че на безпощадните утринни лъчи бе повече от ясно, че нещо не е наред.

— Беше ми споменал нещо за трупове. В множествено число. Нали така?

— Да — кимна Младши, отхапа голямо парче от пастърмата и отпи от ко̀лата. Кухнята бе неестествено притихнала без бръмченето на хладилника и гъргоренето на кафемашината.

— И тези трупове могат да се озоват на такова място, че да уличат господин Барбара?

— Да. Всичките. — Поредна хапка, поредна глътка. Младши го наблюдаваше изпитателно, без да спира да масажира лявото си слепоочие.

— Възможно ли е тези трупове да бъдат открити днес по пладне примерно?

— Никакъв проблем.

— Заедно с неоспорими доказателства срещу нашия господин Барбара, естествено.

— Да — усмихна се Младши. — Доказателството ни е бетон.

— Май тази сутрин е по-добре да не ходиш в полицията, синко.

— Напротив — изтъкна Младши. — Според мен би изглеждало подозрително, ако не отида. Освен това не съм уморен. Спах с… — Той внезапно замлъкна и поклати глава. — Няма значение, исках да кажа, че успях да се наспя.

Големия Джим не го попита с кого е спал. Имаше си далеч по-важни грижи от това с коя мацка се е търкалял синът му; освен това се радваше, че момчето не е било сред младежите, които бяха мърсували с оня боклук от Мотън Роуд. Да имаш вземане-даване с нея бе сигурен начин да пипнеш нещо и да си прецакаш сериозно здравето.

„Той вече си го е прецакал — прошепна един глас в съзнанието на Рени старши. Навярно заглъхващият глас на покойната му жена. — Погледни го само.“

Да, вероятно бе точно така, ала точно тази сутрин хранителното разстройство на сина му (или каквото там го тормозеше) не беше сред приоритетите му.

— Не съм ти казал да се връщаш в леглото. Искам да излезеш да патрулираш и да ми свършиш една работа. Само гледай да си далеч от „Фуд Сити“, докато я вършиш. Очаквам там да възникнат… някои проблеми.

Лицето на Младши се оживи.

— Какви проблеми?

Баща му предпочете да не навлиза в подробности.

— Можеш ли да намериш Сам Вердро?

— Естествено. Ще бъде в мръсната си съборетина на Год Крийк Роуд. Обикновено само спи вътре, но днес очаквам да стои буден и да трепери неудържимо в делириум тременс. — Младши се изхили, след което внезапно потръпна и възобнови масажа на слепоочието си. — Наистина ли искаш аз да говоря с него? Точно в момента не е сред най-големите ми фенове. Сигурно даже ме е изтрил от френдовете си във „Фейсбук“.

— Не разбирам.

— Това беше шега, тате. Забрави.

— Мислиш ли, че отношенията ви ще се затоплят, ако му предложиш три литра уиски? И още повече по-късно, ако свърши добре работата?

— Майтапиш ли се? Даже ако му предложа половин чаша от най-долнопробното вино, дъртият смрадливко ще ми разцелува краката, а какво остава за три литра уиски!

— Можеш да вземеш уискито от „Браунис“ — каза Големия Джим. Освен че предлагаше бакалски евтинийки и порносписания, „Браунис“ беше и един от трите магазина за алкохол в Честърс Мил, за които местната полиция — естествено! — имаше ключ. — Обаче използвай задната врата. Да не те види някой, че влизаш.

— Какво се изисква от Сам Мърляча срещу пиячката?

Баща му обясни и Младши го изслуша съвършено безстрастно… с изключение на това, че кървясалите му очи живнаха за кратко. Имаше само един въпрос:

— Ще се получи ли?

Големия Джим кимна:

— Ще се получи. Усещам го.

Младши отхапа отново от пастърмата и отпи поредна глътка ко̀ла.

— Аз също, тате — измляска той. — Аз също.

7.

Щом Младши излезе, Големия Джим отиде в кабинета си. Полите на белия му халат се развяваха величествено около него. Отвори централното чекмедже на бюрото си и взе оттам мобилния си телефон. По принцип гледаше да не го ползва много-много — според него тези неща бяха дяволски творения, които само насърчаваха безнравственото и безполезно дърдорене и може би единствено Господ Бог знаеше колко безценни човекочаса бяха изгубени в безсмислени празни приказки… Да не говорим за зловредните лъчи, с които пържеха мозъците на онези, които ги ползваха…

Въпреки всичко обаче не можеше да се отрече, че бяха удобни и вършеха работа. И макар Големия Джим да беше сигурен, че Сам Вердро ще направи всичко, за което Младши го инструктира, щеше да е глупаво от негова страна да не се презастрахова.

Той избра един номер от „скритата“ папка, достъпът до която се осигуряваше единствено чрез специален код. Телефонът иззвъня поне десетина пъти, преди отсрещната страна да приеме обаждането.

— К’во има? — излая главата на многолюдното домочадие, носещо фамилията Килиън.

Сепнат, Рени побърза да отдалечи апарата от ухото си. Когато след миг отново го доближи, дочу нещо като къткане на кокошки, което не бе никак учудващо предвид препитанието на Килиънови.

— В птицефермата ли си, Родж?

— Ам’чи… да, сър, Голям Джим, тука съм. Каквото и да става, пиленцата трябва да се хранят, сър… — Сто и осемдесет градусов завой от гняв и раздразнение към почит и уважение. И имаше защо — все пак Рени бе направил Роджър Килиън истински милионер. Що се отнася до това защо Роджър съсипваше онова, което би могло да бъде безметежен живот без финансови проблеми, като ставаше по изгрев, за да храни разни пилета… е, явно такава бе волята Божия. Очевидно Роджър беше твърде тъп, за да се осъзнае и да спре да го прави. Господ обаче го бе създал такъв и днес Големия Джим щеше да се възползва от това.

„Както и целият град — помисли си съветникът. — Все пак го правя за Честърс Мил. За благото на града.“

— Роджър, имам една работа за теб и тримата ти големи синове.

— Само двамата са си у дома — отвърна Роджър с типичния си янки-акцент. — Рики и Рандал са тука, ама Роланд отскочи до Оксфорд да купи храна за пиленцата, когато Господ ни натресе тоя проклет Купол. — Той млъкна и се замисли над казаното току-що. Къткането на пилетата сякаш се усили. — Извинете ме за богохулството — добави след малко.

— Сигурен съм, че Бог ще ти прости — отсъди Големия Джим. — Добре тогава, значи искам теб заедно с двете ти момчета. Можеш ли да отидеш в града докъм… — Съветникът се замисли. Не му отне много време — когато веднъж вече си го напипал, решенията те осеняваха светкавично. — Да кажем, докъм девет, най-късно девет и петнайсет?

— Ще трябва да ги сръчкам здраво, за да ги събудя, ама ще успея — отвърна Роджър. — Какво ще правим? Пак ли ще пренасяме газови бутил…

— Не — прекъсна го Големия Джим. — Сега млъкни и ме чуй добре, Бог да те поживи. Просто ме изслушай.

И Рени заговори.

А Роджър Килиън, Бог да го поживи, го изслуша.

Зад него осемстотин пилета къткаха възбудено, докато кълвяха лакомо от натъпканата със стероиди и хормони храна.

8.

— Моля? Какво? Защо?

Джак Кейл седеше зад бюрото си в тесния кабинет на управителя. Пред него бяха разпръснати инвентарните листове, които двамата с Ърни Калвърт най-накрая бяха попълнили в един през нощта (надеждите им, че ще приключат по-рано, бяха пометени от метеоритния дъжд). Той вдигна във въздуха запълнените на ръка жълти страници и ги размаха към Питър Рандолф, който стоеше на прага на кабинета. За тази си визита новият шериф се бе издокарал в пълната си униформа.

— Хвърли им едно око, Пит, преди да направиш нещо необмислено!

— Съжалявам, Джак. Супермаркетът е затворен. Ще отвори отново в четвъртък като снабдителен склад за храна. За разпределение на дажбите. Всичко ще бъде надлежно записвано и „Фуд Сита“ няма да изгуби нито цент, гарантирам ти го…

— Не в това е въпросът — прекъсна го Джак, отронвайки тежка въздишка. Той бе трийсетинагодишен мъж с бебешки черти на лицето и рошава червена коса, която в момента инквизираше с ръката, в която не държеше жълтите страници… към които Пит Рандолф очевидно не проявяваше никакъв интерес.

— Чакай, чакай малко! Ти чуваш ли се изобщо какви ги говориш, Питър Рандолф? — извика задъхано Ърни Калвърт, който тъкмо бе изкачил на бегом стълбите към склада в сутерена. Имаше голям корем и прошарена коса, която цял живот бе подстригвал съвсем късо. Червендалестото му лице изглеждаше по-червено от всякога и бе облечен със зелен шлифер с емблема на „Фуд Сити“.

— Иска да затвори магазина! — уведоми го Джак.

— Защо, за Бога, искате да направите това, при положение че провизиите ни все още са в изобилие? — попита гневно Ърни. — По този начин само ще наплашите хората! А те и бездруго сами ще започнат да се паникьосват, ако всичко това продължи… На кого му хрумна тази тъпа идея?

— Съветниците я гласуваха — отвърна Рандолф. — Ако имате някакви възражения и проблеми покрай плана им, отнесете ги до извънредното градско събрание в четвъртък вечерта. Ако кризисната ситуация продължи, естествено.

— Какъв план? — извика Ърни. — Да не искаш да ми кажеш, че Андрея Гринъл е гласувала за подобно нещо? Защото се съмнявам!

— Доколкото разбрах, има грип или нещо подобно — заяви шерифът. — И си лежи у тях. Така че Анди взе решението. А Големия Джим го подкрепи. — Никой не го бе инструктирал да каже това, но и не бе необходимо. Рандолф знаеше как действа съветник Рени.

— В даден момент може да се наложи разпределение на дажбите — отбеляза Джак, — но защо точно сега? — Той отново размаха жълтите листове и шерифът забеляза, че лицето му е почервеняло почти колкото косата му.

— Защо, при положение че имаме такива запаси?

— Защото сега е идеалният момент да ги съхраним — отвърна Рандолф — и да започнем да пестим.

— И това ми го казва собственик на моторница в езерото Себаго и луксозна къща на колела „Уинебаго Вектра“ в двора си!

— Не забравяй и хамъра на Големия Джим — добави Ърни.

— Достатъчно! — отсече шерифът. — Градските съветници решиха…

— Всъщност двама от тях… — уточни Джак.

— Искаше да кажеш, че един е решил — подхвърли Ърни. — И ние добре знаем кой точно.

— … и аз ви уведомих за решението им, така че слагаме точка на това — довърши Рандолф. — Сложете табелка на витрината: „СУПЕРМАРКЕТЪТ Е ЗАТВОРЕН ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“.

— Пит, виж сега. Нека проявим малко разум. — Ърни вече не звучеше гневно, напротив — тонът му бе станал умолителен. — Така само ще всеем паника сред народа. Но ако си твърдо решен да го направим, поне да променим малко надписа… Например на „ЗАТВОРЕНО ЗА ИНВЕНТАРИЗАЦИЯ, ЩЕ ОТВОРИМ СКОРО“ или „СЪЖАЛЯВАМЕ ЗА ВРЕМЕННОТО НЕУДОБСТВО.“ И да напишем „ВРЕМЕННО“ в червено или нещо подобно…

Пит Рандолф поклати бавно глава.

— Не мога да го допусна, Ърн. Не бих могъл дори все още да беше официален служител на супермаркета като него. — И шерифът кимна към Джак Кейл, който бе оставил инвентарните листове на масата, за да може да инквизира косата си с двете си ръце. — „ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“. Така ми наредиха градските съветници, а аз изпълнявам техните заповеди. Освен това лъжите винаги лъсват и рано или късно те захапват за задника.

— Да бе, да! Знаеш ли как щеше да постъпи Дюк Пъркинс? — разгорещи се отново Калвърт. — Щеше да им каже да си вземат тая заповед и да си избършат задниците с нея! Засрами се, Пит! Така да слугуваш на онова тлъсто говедо! Утре ще ти каже да скочиш през прозореца и ти ще го направиш, без да се замислиш!

— А ако ти все още можеш да мислиш, ще си затвориш устата на секундата! — изръмжа шерифът и го посочи с показалец. Пръстът му трепереше. — Ако не искаш да прекараш остатъка от деня в ареста за проява на неуважение към полицай, ще си затвориш плювалника и ще изпълниш заповедта. Имаме кризисна ситуация…

Ърни го изгледа смаяно.

— Обвинение в проява на неуважение към полицай? Няма такова нещо!

— Вече има. Ако не ми вярваш, ела и се пробвай.

9.

По-късно — всъщност прекалено късно, за да донесе някаква полза — Джулия Шамуей щеше да събере повечето детайли покрай избухването на безредиците пред супермаркета, макар че така и не й се удаде възможност да напечата истината във вестника. А и да го беше направила, щеше да я поднесе като безпристрастен репортаж — чисто и просто отговор на прословутите шест въпроса[1].

Ако трябваше да опише случилото се от емоционална гледна точка, със сигурност щеше да се изгуби. Как би могла да обясни, че хората, които познаваше от цяла вечност — хора, които уважаваше и обичаше — се бяха превърнали в озверяла тълпа? Беше си казала, че ако бе присъствала от самото начало и бе видяла с очите си как започва всичко, може би намесата й щеше да има някакъв ефект и нямаше да се стигне дотук… обаче после осъзна, че само се заблуждава. Че някаква част от нея категорично отказва да съзре разюзданите, подивели зверове, надигащи уродливите си муцуни всеки път, когато изплашени и объркани хора биваха подлагани на подобни провокации. Бе виждала подобни зверове в новинарските емисии по телевизията, най-вече в чужди страни. И никога не бе предполагала, че ще зърне подобно нещо в родния си град.

Другата мисъл, която не спираше да я измъчва, беше, че обективно погледнато, нямаше никаква нужда от подобен развой на събитията. Все пак Честърс Мил бе отрязан от света преди не повече от седемдесет часа и разполагаше с достатъчно провизии от всякакъв род и вид; само запасите от газ бяха изчезнали по мистериозен начин.

По-късно Джулия щеше да каже, че това бе моментът, когато градът най-накрая осъзна какво се случва. И макар че в това имаше немалко доза истина, то по никакъв начин не я караше да се чувства по-добре. Единственото, което можеше да заяви с абсолютна сигурност (и то само пред себе си, както и стана в действителност), беше, че видя с очите си как родният й град изгубва разсъдъка си. И след подобно нещо вече нямаше как да бъде същият човек.

[1] Препратка към творчеството на Ръдиард Киплинг. Шестте въпроса са „Кой? Какво? Къде? Кога? Защо? Как?“. — Б.пр. ↑

10.

Първите, които виждат табелката, са Джина Буфалино и нейната приятелка Хариет Бигълоу. И двете момичета все още носят белите си униформи на медицински сестри (идеята бе на Джини Томлинсън; според нея белите дрехи вдъхваха по-голямо доверие у пациентите в сравнение с шарените роклички) и изглеждаха страхотно с тях. Е, изглеждат и малко уморени, въпреки присъщата за младостта им неизчерпаема енергия. Последните два дни в болницата се бяха оказали доста натоварени, а ето че след кратката нощна почивка им предстоеше и още един такъв. Сега идват в супермаркета за шоколадови десертчета — възнамеряваха да купят за всички в „Катрин Ръсел“, с изключение на клетия диабетик Джими Сиройс, — и си бъбрят за снощния метеоритен дъжд. Щом обаче съзират табелката на вратата, разговорът им мигом секва.

— Не може да е затворено — промърморва Джина, отказвайки да повярва на очите си. — Вторник сутринта е. — Тя доближава лице до стъклото и допира длани до слепоочията си, за да види какво става вътре.

Междувременно Ансън Уилър пристига с фирмената баничарка на „Дивата роза“. До него седи Роуз Туичъл. Оставили са Барби в ресторанта, за да приготви сутрешното меню. Роуз излиза от стария пикап с нейното име на каросерията още преди Ансън да е изключил двигателя. Приготвила си е дълъг списък за пазаруване и иска да го отметне възможно най-бързо. Тогава вижда табелката с надпис „ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“, закачена на вратата.

— Какво става тук? Снощи се видяхме с Джак Кейл, обаче и думичка не обели за това.

Въпросът й е адресиран към Ансън, който бърза към нея, ала Джин Буфалино е тази, която й отговаря:

— Вътре е пълно със стока. Всички рафтове са отрупани.

Започват да прииждат и други хора. Магазинът трябва да отвори след пет минути и Роуз не е единствената, която е планирала да си напазарува рано; тази сутрин много хора са се събудили с мисълта, че след като Куполът все още е на мястото си, по-добре да се запасят с това-онова. Когато по-късно я попитаха как си обяснява този внезапен масов прилив към супермаркета, Роуз щеше да каже: „Същото нещо се случва всяка зима, когато метеоролозите обявят, че снежната буря ще прерасне във виелица. Сандърс и Рени просто не биха могли да изберат по-лош ден за реализиране на идиотската си идея.“

Сред ранните посетители са втори и четвърти патрул на честърсмилската полиция. Зад тях цъфва и Франк Делесепс със своя шевролет „Нова“ (вече е махнал стикера „СЕКС, БЕНЗИН ИЛИ ГАНДЖА — НИКОЙ НЕ ВОЗИ БЕЗПЛАТНО“, защото явно не смята, че е подходящ за служител на реда). В колата на втори патрул са Картър и Джорджия, а в тази на четвърти — Мел Сиърлс и Фреди Дентън. По изрична заповед на Питър Рандолф са паркирали малко по-нататък на улицата, пред магазина за цветя на Льоклерк. „Няма смисъл да отивате твърде рано — беше им казал още шерифът. — Изчакайте, докато на паркинга се съберат поне десетина коли. Пък може хората просто да прочетат табелката и тихо и кротко да се приберат вкъщи.“

Това, естествено, не се случва, както очакваше (и тайно се надяваше) Големия Джим Рени. А появата на полицаите — особено на такива млади и неопитни служители като „извънредните сътрудници“ — вместо да успокои хората, има точно обратния ефект. Роуз е първата, която се обръща разгорещено към тях. Тя показва на Фреди дългия си списък с належащи покупки, след което посочва към витрината, където по-голямата част от необходимите й провизии са наредени по рафтовете.

Отначало Фреди се държи любезно, понеже съзнава, че хората (още не са много, но скоро и това ще стане) го наблюдават, ала не е лесно да запазиш самообладание, когато тази устата женица не спира да ти говори. Нима не разбира, че той само изпълнява нарежданията на висшестоящите?

— Кой според теб храни този град, Фред? — пита Роуз. Ансън слага ръка на рамото й, но тя се отърсва рязко и я отхвърля. Знае, че Фреди вижда гняв на мястото на тревогата й, ала не може да спре. — Да не мислиш, че ще ни спуснат цял камион с провизии с парашут от небето?

— Госпожо…

— О, я стига! Кога точно станах „госпожо“? От двайсет години четири или пет пъти седмично си поръчваш палачинки с боровинково сладко и ония огромни парчета бекон и винаги си ми казвал „Роузи“! Утре обаче няма да има палачинки, освен ако по някакъв чудодеен начин не се снабдя с брашно, мазнина за сладкиши, сироп и… — Тя внезапно замлъква. — Най-накрая! Малко разум! Благодаря ти, боже!

Джак Кейл отваря една от двойните врати. Мел и Франк са заели позиция пред нея и между двамата има точно толкова пространство, колкото да се промъкне управителят. Нетърпеливите клиенти — които вече са над двайсетина, въпреки че според табелката с работното време има още една минута до девет, когато „Фуд Сити“ обикновено отваря — се втурват напред. Миг по-късно обаче застиват шокирани, защото Джак избира един ключ от връзката на колана си и отново заключва. Чуват се тежки въздишки. Въздишки на недоволство.

— Защо, по дяволите, го направи? — негодува остро Бил Уикър. — Жена ми ме изпрати да купя яйца!

— Обърнете се към градските съветници и шериф Рандолф — отговаря Джак. Косата му сгърчи във всички посоки. Той поглежда мрачно Франк Делесепс и отправя още по-мрачен поглед към Мел Сиърлс, който се опитва — твърде неуспешно — да потисне усмивката си, а може би и прословутото си „нях-нях-нях“. — Аз лично ще го направя. Но за момента ми е дошло до гуша. Приключих.

И той запристъпва между хората с наведена глава. Лицето му изглежда по-алено от когато и да било. Погледът му е вперен в земята и Лиза Джеймисън, която пристига току-що с велосипеда си (всичко, което фигурира в списъка й, ще се събере в кутията за мляко на задната броня; нуждите й са скромни, даже спартански), трябва да завие рязко, за да не го блъсне.

Картър, Джорджия и Фреди са се наредили пред голямата витрина от шлифовано стъкло — там, където обикновено Джак нареждаше ръчните колички и пакетите с торове. Пръстите на Картър са бинтовани, а ризата му се издува от още по-дебела превръзка. Ръката на Фреди почива върху ръкохватката на пистолета му, докато слуша нападките на Роуз Туичъл, и на Картър му се иска да й зашлеви един. Пръстите не го болят, за разлика от рамото му. Малкото сборище от кандидат-купувачи постепенно нараства и все повече коли спират на паркинга пред супермаркета.

Ала преди полицай Тибодо да успее да огледа тълпата, Олдън Динсмор навлиза в личното му пространство. Възрастният мъж изглежда изпит и изнурен и сякаш е изгубил поне пет-шест килограма след кончината на сина си. Носи черна траурна лента на лявата си ръка и не изглежда на себе си.

— Трябва да вляза, синко. Жена ми ме изпрати да взема едни консерви… — Олдън не уточнява точно какви. Може да има предвид всички консервирани стоки. А може и мисълта му да е отлетяла другаде — към празното легло на горния етаж, което завинаги ще си остане празно, към плаката на „Фуу Файтърс“, на който никой вече няма да се наслаждава, или към самолетния макет на бюрото, който никога няма да бъде завършен.

— Съжалявам, господин Димсдейл — казва Картър. — Не можете да влезете.

— Динсмор — поправя го Олдън с отнесен глас и пристъпва към двойните врати. Те са заключени и няма начин да влезе, ала въпреки това Тибодо го избутва назад. За първи път изпитва някакво съчувствие към учителите, които го наказваха да остава след часовете в гимназията; било гадничко да не се съобразяват с авторитета ти.

Също така е горещо и рамото го наболява, въпреки двете таблетки перкосет, които майка му му даде. Двайсет и четири градуса по Целзий в девет сутринта е нещо рядко срещано за октомври, а бледосиният цвят на небето казва, че по пладне ще е още по-топло, да не говорим каква жега ще настъпи в три следобед…

Олдън залита върху Джина Буфалино и двамата щяха да се строполят на земята, ако Петра Сиърлс (за която не може да се каже, че е в леката категория) не ги подпира. Олдън не изглежда ядосан; на лицето му е изписано единствено недоумение.

— Жена ми ме изпрати да взема едни консерви… — обяснява той на Петра.

Хората започват да мърморят. Мърморенето им все още не се е превърнало в ропот… поне засега. Дошли са за някои основни продукти и продуктите са си там, ала вратата е заключена. А ето че сега възрастен мъж е изблъскан от младеж, който е бил изключен от гимназията и до миналата седмица е работил като автомонтьор.

Джина поглежда към Картър, Мел и Франк Делесепс и очите й се разширяват.

— Това са типовете, които са я изнасилили! — казва тя на приятелката си Хариет, без да понижава глас. — Тези типове са изнасилили Сами Буши!

Усмивката изчезва от лицето на Мел; желанието за нова порция „нях-нях-нях“ също го напуска.

— Я млъквай — изсъсква й той.

В този момент пристигат Рики и Рандал Килиън с пикап шевролет „Кениън“. Сам Вердро е недалече зад тях; идва пеша, понеже книжката му бе отнета завинаги още през 2007 година.

Джина отстъпва крачка назад, без да отделя погледа си от Мел. До нея Олдън Динсмор се движи бавно като робот с изтощена батерия.

— И вие, момчета, уж сте полицайчета? Верно ли бе?

— Това за изнасилването са долни лъжи, наприказвани от курвата — заявява Франк. — И ако не спреш да дрънкаш подобни глупости, ще те арестувам за нарушаване на обществения ред.

— Точно така — кима Джорджия. Приближила се е съвсем плътно до Картър, ала той не й обръща внимание. Оглежда съсредоточено тълпата. Ако петдесетина души могат да се нарекат тълпа, естествено. Прииждат и други. Картър съжалява, задето не е въоръжен. Враждебността, която хората излъчват, го притеснява.

Велма Уинтър, управителката на „Браунис“ (или по-точно бившата управителка, защото магазинът вече е затворен), пристига заедно с Томи и Уилоу Андерсън. Велма е едра жена, която сресва косата си като Боби Дарин и прилича на Кралицата воин от Планетата на лесбийките. В интерес на истината обаче е погребала двама съпрузи и според слуховете, които човек може да чуе на масата за игра на карти в „Дивата роза“, всъщност ги е уморила от секс и в момента си търси трети мъж. Именно поради тази причина ходи всяка сряда в „Дипърс“ — защото е „Караоке кънтри вечер“ и тогава се събира малко по-зряла аудитория. Тя застава пред Картър и слага ръце на кръста.

— Затворено значи, така ли? — изстрелва с нахакан делови тон. — Я да ви видим документите.

Картър е смутен, а смущението неизменно го кара да се гневи.

— Разкарай се, кучко. Не ми трябва никакъв документ. Шерифът лично ни изпрати тук. Разпореждане на градските съветници. Супермаркетът се превръща в снабдителен склад. За разпределение на дажби.

— Разпределение? Дажби? Ти чуваш ли се какви ги говориш? — сумти тя. — Не и в моя град. — Промъква се между Мел и Франк и започва да блъска с юмруци по вратата. — Отворете! Ей, вие вътре, отваряйте!

— Няма никой вкъщи — казва й Франк. — Тъй че по-добре не се хаби.

Обаче Ърни Калвърт не си е тръгнал. Той крачи между рафтовете с брашно, паста и захар. Велма го вижда и започва да блъска още по-силно.

— Отвори ни, Ърни! Отвори!

— Отвори! — пригласят й гласове от тълпата.

Франк поглежда към Мел и кима. Двамата сграбчват Велма и отнасят стокилограмовото й туловище далеч от вратата. Джорджия Ру се е обърнала и маха на Ърни да се разкара. Той обаче не го прави. Глупакът си стои като вкопан там и не мърда от мястото си.

— Отваряйте! — крясва Велма. — Отваряйте! Отваряйте!

Томи и Уилоу се присъединяват към нея. Същото прави и Бил Уикър, пощальонът. Както и Лиза. Лицето й сияе — цял живот си е мечтала да бъде част от спонтанна демонстрация и ето че сега получава своя шанс. Тя вдига юмрук във въздуха и започва да го размахва в унисон със скандиранията. Другите последват примера й. „Отваряйте“ се превръща в „О-тва-ряй-ТЕ!“ Вече всички размахват юмруци в този ритъм — седемдесет-осемдесет души, към които се присъединяват още и още. Тънката синя линия пред супермаркета изглежда по-тънка от всякога. Четирите по-млади ченгета поглеждат към Фреди Дентън в очакване на някакъв план за действие от негова страна, ала той няма такъв.

За сметка на това има оръжие. „И ако не гръмнеш скоро във въздуха, Плешивко — мисли си Картър, — тия хора ще ни прегазят като едното нищо.“

Още двама полицаи — Рупърт Либи и Тоби Уилън — се задават по главната улица откъм полицейското управление (където допреди малко пиеха кафе и гледаха Си Ен Ен). Колата им за малко да блъсне Джулия Шамуей, която крачи забързано към „Фуд Сити“, нарамила фотоапарата си.

Джаки Уетингтън и Хенри Морисън също решават да се отправят към супермаркета, ала в същия миг радиостанцията на колана на Хенри изпращява. Гласът на шериф Рандолф им напомня, че двамата трябва да стоят на пост пред бензиностанцията.

— Но откъм „Фуд Сити“ се чува… — започва Хенри.

— Чухте заповедта ми — прекъсва го Рандолф, без да уточни, че той само предава тази заповед и тя всъщност е издадена от по-висша инстанция.

— О-тва-ряй-ТЕ! О-тва-ряй-ТЕ! О-тва-ряй-ТЕ! — скандира тълпата с вдигнати юмруци в необичайно топлата утрин. Хората продължават да се чувстват изплашени, но към притеснението им се е прибавила и някаква възбуда. Надъхали са се, както би казал Готвача. Навярно ако ги погледнеше, щеше да види сбирщина от наркомани, на които им липсва само психарската музика на „Грейтфул Дед“, за да стане картинката завършена.

Момчетата на Килиън и Сам Вердро си пробиват път през тълпата. И те скандират — но не заради мимикрията, а защото примерът на другите е заразителен, — ала се въздържат от размахване на юмруци; все пак имат работа да вършат. Никой не им обръща внимание. По-късно едва неколцина от присъстващите ще се сетят, че са ги видели.

Медицинската сестра Джини Томлинсън също се провира през множеството. Дошла е да каже на момичетата, че се нуждае от тях в „Катрин Ръсел“ — постъпили са нови пациенти и един от случаите е сериозен. Става въпрос за Уанда Кръмли от Източен Честър. Семейство Кръмли живее до Евънсови, недалеч от границата между Честърс Мил и Мотън. Тази сутрин Уанда отишла да провери как е Джак и го открила мъртъв на пет-шест метра от мястото, където Куполът отрязал ръката на жена му. Вдовецът лежал по гръб, до него се търкаляла празна бутилка, а мозъкът му съхнел по тревата. Уанда се върнала тичешком вкъщи, крещейки името на мъжа си, ала малко преди да влезе в къщата, рухнала на земята, покосена от инфаркт. Уендъл Кръмли имал късмет, задето не катастрофирал с малкото си субару комби на път за болницата, понеже карал със сто и двайсет километра в час през по-голямата част от пътя. В момента Ръсти се грижи за Уанда, обаче Джини не смята, че пострадалата — която е на петдесет, има наднормено тегло и е заклет пушач, — ще успее да прескочи трапа.

— Момичета! — извиква ги тя. — Трябвате ни в болницата.

— Това са ония, госпожо Томлинсън! — крещи Джина. Налага се да крещи, защото скандиращата тълпа я заглушава. Тя сочи към ченгетата и се разплаква — донякъде заради страха и умората, ала най-вече от гняв и възмущение. — Това са ония, които са я изнасилили!

Този път Джини поглежда младите мъже с униформи и осъзнава, че Джина е права. Джини Томлинсън не притежава избухливия нрав на Пайпър Либи, обаче също има буен темперамент, а и за разлика от преподобната старшата сестра е виждала ужаса под бикините на Сами Буши. Разкъсаната й, подута вагина. Големите синини по бедрата, които се видяха след отмиването на кръвта. И колко кръв имаше само…

Джини забравя, че момичетата трябва да се връщат спешно в болницата. Забравя, че е за препоръчване да напуснат колкото се може по-скоро опасната и нажежена ситуация. Забравя даже и за инфаркта на Уанда Кръмли. Тръгва енергично напред, избутвайки някого с лакти от пътя си — това се оказва Брус Ярдли, един от касиерите на супермаркета — и се насочва към Мел и Франк. Двамата наблюдават тълпата, която става все по-враждебна, и не забелязват приближаването й.

Джини вдига високо ръце във въздуха и за момент прилича на злодей от уестърн, който се предава на шерифа. В следващия миг обаче дланите й се спускат надолу и зашлевяват едновременно и двамата мъже.

— Вие, копелета! — крещи тя. — Как можахте! Как може да сте такива мръсници! Такива изроди! Ще отидете в затвора за това, всички!

Мел не губи време в излишни разсъждения и реагира светкавично. Юмрукът му се врязва в лицето й, като счупва очилата и носа й. Джини полита назад, окървавена и крещяща. Старомодната й касинка на старша сестра се изтръгва от фибите, които я придържат, и пада от главата й. Брус Ярдли, младият касиер, се опитва да я подхване, но не успява. Джини се строполява върху наредените една зад друга пазарски колички и те се отместват с тракане и дрънчене като вагончета от панаирджийско влакче. Старшата сестра пада на паважа, виейки от болка и потрес. Яркочервени капки кръв от носа й — който не просто е счупен, а направо е смазан, — разцъфват върху големите жълти букви от надписа „ПАРКИРАНЕТО ЗАБРАНЕНО“.

Шокирани, хората притихват за миг и безмълвно наблюдават как Джина и Хариет се втурват към мястото, където старшата сестра се е превила на земята.

Тогава Лиза Джеймисън извисява глас — кристалночист сопран:

— МРЪСНИ ДОЛНИ СВИНЕ!

А миг по-късно полита и първият камък. Така и не се разбра кой точно го е хвърлил. Това е може би единственото престъпление в живота на Сам Вердро Мърляча, за което няма да понесе отговорност.

Младши го бе оставил в горния край на града и Сам, в чието съзнание танцуваха изкусителните образи на бутилки уиски, отиде на източния бряг на Престил, за да потърси подходящ камък. Трябваше да е голям, но не прекалено, защото нямаше да може да го метне с нужната точност, макар че някога — преди цяло столетие, както му се струваше — бе откриващ питчър на „Дивите котки“ от Милс в първия мач от щатския турнир на Мейн. Най-сетне откри онова, което търсеше, недалеч от Пийс Бридж — тежеше петстотин-шестстотин грама и повърхността му бе гладка като гъше яйце.

Когато бе спрял колата си, Младши му беше казал и още нещо. Подобно на заповедта, която шерифът бе дал на Уетингтън и Морисън, и то идваше от по-висша инстанция, ала също като Рандолф и Младши не го уточни пред Сам. Не беше уместно от политическа гледна точка.

„Цели се в мацката.“ Това бяха последните думи на сина на градския съветник, преди да запали колата си и да го остави сам. „Тя си го заслужава, така че гледай да не пропуснеш.“

И докато Джина и Хариет коленичат до ридаещата, кървяща старша сестра (и погледите на всички са приковани в тях), Мърляча замахва също като в онзи далечен ден на 1970 година и бележи първото си точно попадение от четирийсет години насам.

А то наистина си го бива. Половинкилограмовият гранитен къс с кварцови примеси улучва Джорджия Ру точно в устата, строшавайки челюстта й на пет места. Избива и почти всичките й зъби (с изключение на четири). Тя се люшва назад към голямата витрина, челюстта й е увиснала гротескно почти до гърдите, а от зейналата й уста шурти река от кръв.

Само след секунда политат още два камъка — единият е запратен от Рики Килиън, а другият — от брат му Рандал. Този на Рики поразява тила на Бил Олнът и поваля портиера на паважа, недалеч от Джини Томлинсън. „Мамка му! — ругае мислено Рики. — Трябваше да улуча някое от шибаните ченгета!“ Младежът се ядосва не само защото инструкциите му са били такива, но и защото винаги му се е искало да направи подобно нещо.

Прицелът на Рандал е по-добър. Той нацелва Мел Сиърлс директно в челото и „извънредният сътрудник“ рухва на земята като чувал с картофи.

Времето сякаш застива. Всички си поемат дълбоко дъх. Представете си кола, изправена на двете си гуми, която всеки момент може да се преобърне, а може и да падне отново на четирите си колела. Вижте как Роуз Туичъл се оглежда наоколо, озадачена и изплашена, неспособна да прецени нито какво се случва, нито как да постъпи. Вижте как Ансън я прегръща през кръста. Чуйте как Джорджия Ру вие през зейналата си уста, а кръвта извира от разкъсания й език. Вижте подкрепленията. Тоби Уилън и Рупърт Либи (той е братовчед на Пайпър, макар че тя никога не е парадирала с това) са първите, които се появяват на сцената на произшествието. Те оглеждат внимателно сцената… ала се въздържат от действие. Идва и Линда Евърет. Пеша, заедно с друг полицай на половин работен ден, Марти Арсено, който пъхти тежко подире й. Тя понечва да се втурне в тълпата, обаче Марти — който тази сутрин даже не е сложил униформата си, а е нахлузил стари дънки — я сграбчва за рамото. Линда почти успява да се изтръгне от хватката му, но в този миг се сеща за дъщерите си. Засрамена от страхливостта си, тя позволява на Марти да я отведе до мястото, откъдето Руп и Тоби наблюдават развоя на събитията. От четиримата само Руп носи оръжие, но дали ще стреля? Вероятно не, понеже вижда съпругата си сред тълпата, хванала за ръце майка си (виж, по тъщата с най-голямо удоволствие би пострелял). Джулия пристига веднага след Линда и Марти и макар че не може да си поеме дъх от бързане, грабва фотоапарата, изтървавайки капачето на обектива на земята, и започва да снима. Франк Делесепс коленичи до Мел точно навреме, за да избегне поредния камък, който профучава над главата му и пробива дупка в стъклената врата на супермаркета…

Тогава…

Тогава някой надава силен вик. Никога няма да се разбере кой точно, дори полът му ще остане неустановен, макар че според голяма част от присъстващите гласът е бил по-скоро женски, отколкото мъжки, а по-късно Роуз ще сподели на Ансън, че подозрението й пада върху Лиза Джеймисън.

— ДА ГИ ДОКОПАМЕ!

Някой друг изкрещява:

— ПРОДУКТИТЕ!

Фреди Дентън стреля веднъж във въздуха. После навежда дулото на пистолета надолу и в обзелата го паника малко му остава да открие огън по хората. Преди обаче да го стори, някой изтръгва оръжието от ръката му. Фреди пада на земята и вика от болка, ала в следващия миг върхът на стария ботуш на Олдън Динсмор се забива в слепоочието му. Светлината помръква за полицай Дентън, но не угасва завинаги. Докато се свести обаче, Големият бунт пред супермаркета вече ще е приключил.

Кръвта се процежда през превръзката на Картър Тибодо и върху синята му риза разцъфват малки розички, ала той — поне засега — не изпитва болка. Не прави и никакъв опит да избяга. Наместо това заема стабилна позиция и стреля в първия човек, появил се пред мерника му. Това се оказва Чарлз „Стъби“ Норман, който държи антикварния магазин на шосе 117 в края на града. Стъби пада на земята и затваря завинаги голямата си уста.

— Назад, шибаняци! — ръмжи Картър. — Назад, кучи синове! Никакво плячкосване! Назад!

Марта Едмъндс, бавачката на Ръсти, се опитва да помогне на Стъби, ала Франк Делесепс я възнаграждава за добрината с юмрук в скулата. Жената се олюлява, притиска длан към пламналото си от болка лице и се взира смаяно в младия мъж, който току-що я е ударил… Миг по-късно обаче е повалена върху Стъби от устремените към супермаркета хора.

Картър и Франк ги посрещат с юмруци, ала след третия удар са сепнати от внезапен пронизителен вой. Надава го градската библиотекарка, а косата й се развява около миловидното й лице. Тя блъска редицата от пазарски колички с цялата си сила, а писъкът й проехтява като боен вик. Франк отскача от пътя й, обаче Картър няма този късмет и е запратен във въздуха. Той размахва ръце, опитвайки се да запази равновесие, и почти успява, когато се препъва в краката на Джорджия и се строполява по гръб на паважа. Единственото, което съумява да стори, докато прииждащите му съграждани стъпват отгоре му, е да се завърти по корем, да сключи ръце над главата си и да зачака всичко да приключи.

Междувременно Джулия Шамуей снима ли, снима. Може би снимките ще разкрият истинските лица на хората, които познава, ала за момента вижда само непознати пред обектива. Озверяла тълпа.

Руп Либи изважда пистолета си от кобура и стреля във въздуха. Гърмежът отеква в топлата утрин кухо и патетично, като редичка от възклицателни знаци във въздуха. Тоби Уилън се хвърля към полицейската кола, при което удря главата си в горния ръб на вратата и фуражката му с надпис „ЗАМЕСТНИК-ШЕРИФ НА ЧЕТСТЪРС МИЛ“ полита на земята. Той грабва мегафона от задната седалка и крещи:

— ВЕДНАГА СПРЕТЕ! ОТДРЪПНЕТЕ СЕ НАЗАД! ГОВОРИ ПОЛИЦИЯТА! СПРЕТЕ НЕЗАБАВНО! ТОВА Е ЗАПОВЕД!

Джулия го заснема.

Тълпата не обръща никакво внимание нито на изстрелите, нито на мегафона. Не обръща внимание и на Ърни Калвърт, който се показва иззад ъгъла на сградата. Полите на зеления му шлифер се развяват покрай коленете му.

— Минете отзад! — вика той. — Няма нужда да правите това, отключил съм задния вход!

По всичко личи, че хората са твърдо решени да проникнат с взлом в супермаркета. Народът се устремява към вратите с надписи „ВХОД“, „ИЗХОД“ и „ВСЕКИ ДЕН НИСКИ ЦЕНИ“. Отначало те издържат, ала после ключалката се чупи под напора. Хората най-отпред са притиснати към вратите и получават различни наранявания — двама са със счупени ребра, един е с травма на врата и още двама са със счупени ръце.

Тоби Уилън понечва отново да вдигне мегафона, но в крайна сметка го оставя внимателно върху покрива на колата, с която са пристигнали заедно с Либи. После вдига фуражката от земята, изтупва я от праха и я слага отново на главата си. Двамата с Руп тръгват към магазина, ала внезапно спират, осъзнали своята безпомощност. Линда и Марти Арсено се присъединяват към тях. Линда вижда Марта и я отвежда до полицаите.

— Какво се случи? — пита Марта, все още замаяна. — Някой удари ли ме? Бузата ми гори. Кой се грижи за Джуди и Джанел?

— Сестра ти ги взе тази сутрин — отговаря Линда и я прегръща. — Не се тревожи за тях.

— Кора ли?

— Уенди. — Кора, по-голямата сестра на Майра, живее в Сиатъл от години. Линда се чуди дали Марта няма сътресение на мозъка. Казва си, че няма да е зле доктор Хаскел да я прегледа, но после се сеща, че в момента Хаскел се намира или в моргата на болницата, или в погребалното бюро на Бауи. Ръсти е сам, няма кой да му помага, а денят се очертава да е доста тежък…

Картър мъкне Джорджия към колегите си от втори патрул. Тя продължава да надава онези зловещи вопли, от които косата настръхва. Мел Сиърлс вече се е свестил, макар че изглежда малко неадекватен. Франки го повежда към Линда, Марта, Тоби и другите ченгета. Мел се опитва да надигне глава и за секунда успява, ала сетне тя отново клюмва на гърдите му. От раната на челото му блика кръв и ризата му вече е подгизнала.

Хората щурмуват магазина. Голяма част вече са вътре и се носят между стелажите, бутайки пазарски колички или размахвайки кошници от купчината до пакетите с брикети („НАПРАВЕТЕ СИ ЕСЕННО БАРБЕКЮ!“ — гласи надписът над тях). Мануел Ортега, наемният работник на Олдън Динсмор, и приятелят му Дейв Дъглас отиват до касовите апарати и започват да натискат бутоните за отваряне на чекмеджетата с парите, като грабят банкноти, тъпчат ги в джобовете си и се смеят като идиоти.

Супермаркетът вече е пълен; все пак е пазарен ден. На щанда със замразените храни две жени се карат за последния останал лимонов кейк. Пред витрината с деликатеси един мъж крясва на друг, който граби от наденичките, че трябва да остави малко месо и за останалите. Този с наденичките се обръща и му забива едно кроше в носа. Скоро и двамата се търкалят по земята и се налагат с юмруци.

Избухват и други свади. Ранс Конрой, собственик и единствен служител на фирмата „Електроснабдяване, обслужване и поддръжка — Западен Мейн“ („Усмивките са наш приоритет!“) удря Брендън Елърби, пенсиониран преподавател по естествени науки от Мейнския университет, защото Елърби грабва последния пакет захар. Пенсионерът пада на пода, обаче не изпуска петкилограмовия пакет и когато Конрой се навежда да го вземе, Елърби надава вик: „На ти сега!“ и стоварва пакета в лицето на съперника си. Опаковката се разпаря и захарта се разпилява навсякъде, обгръщайки Ранс Конрой в бял облак. Електротехникът се удря в един от стелажите — лицето му е бяло като на уличен мим — и крещи, че е ослепял и не вижда нищо. Карла Венциано, която носи бебето си в кенгуру на гърба, изблъсква Хенриета Клавард от рафта с оризовите храни, защото мъничето й не само обожава ориз, но и обича да си играе с пластмасовите буркани, в които го продават „Тексмати Райс“. Ето защо Карла е твърдо решена да му осигури колкото се може повече от тях. Хенриета, която навърши осемдесет и четири през януари, тупва на пода върху кльощавия си задник. Лиза Джеймисън пък избутва от пътя си Уил Фрийман, шеф на местното представителство на „Тойота“, за да докопа последното пиле от хладилната витрина. Преди обаче да го грабне, една тийнейджърка с тениска, на която пише „ПЪНК ЯРОСТ“, го отмъква под носа й, изплезва й се дяволито с украсения си с пиърсинг език и изчезва между стелажите.

Чува се трясък на счупено стъкло, последван от бурни мъжки (предимно) възгласи и смях. Хладилникът за бира току-що е бил успешно превзет. Мнозина от хората, които навярно са се вслушали в призива „НАПРАВЕТЕ СИ ЕСЕННО БАРБЕКЮ!“ се втурват натам. И вместо „О-тва-ряй-ТЕ!“ вече се скандира: „Би-ра! Би-ра! Би-ра!“

Други се насочват към складовете на долния етаж и в задната част на супермаркета и не след дълго мъже и жени грабят вино както в бутилки, така и в кутии. Някои взимат цели стекове и ги слагат на главите си, сякаш са туземци от стар филм за джунглата.

Джулия, чиито обувки хрущят върху разпилените стъкла по пода, снима ли, снима…

Навън останалите ченгета вече са се отдръпнали на безопасно разстояние. Към тях са се присъединили Джаки Уетингтън и Хенри Морисън, които преди малко са изоставили поста си пред бензиностанцията по взаимно съгласие. Полицаите са се скупчили един до друг и безучастно наблюдават случващото се. Джаки вижда потресената физиономия на Линда Евърет и я притиска в обятията си. Ърни Калвърт също се доближава до тях и въздиша горчиво:

— Напълно излишно бе да се стига дотук! Напълно излишно! — По наболите му бузи се стичат сълзи.

— Какво ще правим сега? — пита Линда. Лицето й е притиснато до рамото на Джаки. Марта стои близо до нея, зяпа отнесено супермаркета и притиска длан до обезцветената, бързо подуваща се буза. Пред тях от „Фуд Сити“ ехтят крясъци, смях и — от време на време — викове на болка. Някой хвърля във въздуха ролка тоалетна хартия и тя се размотава като празнична лента над стелажите с домашни принадлежности.

— Миличка — отговаря й Джаки, — честно казано, нямам никаква представа.

11.

Ансън беше грабнал списъка с покупките на Роуз и бе хукнал като хала към магазина, преди тя да успее да го спре. Сега Роуз стоеше до фирмения си пикап и периодично свиваше пръстите си в юмруци, измъчвана от колебания дали да го последва. И тъкмо когато реши да остане на мястото си, някой я прегърна през раменете. Тя подскочи сепнато, ала щом обърна глава, видя Барби. Облекчението, което я заля, бе толкова силно, че чак се подкосиха коленете й. Тя стисна силно ръката му — донякъде за утеха, но най-вече за да не се строполи на земята.

Той се усмихна, но в изражението му не се долавяше никаква веселост.

— Забавляваш ли се, шефке?

— Не знам какво да правя… — отвърна му Роуз. — Ансън е вътре… всички са там… а ченгетата само стоят и гледат.

— Може би смятат, че пердахът, който вече изядоха, им е напълно достатъчен. Не ги обвинявам. Всичко това бе добре планирано и прекрасно изпълнено.

— Какво намекваш?

— Няма значение. Искаш ли да се опиташ да ги спреш, преди нещата съвсем да са загрубели?

— Как?

Той вдигна мегафона, който бе взел от покрива на колата, където го бе оставил Тоби Уилън. Щом обаче й го подаде, Роуз се отдръпна рязко назад и скръсти ръце пред гърдите си.

— Ти го направи, Барби.

— Не. Ти си тази, която ги храни от години, ти си тази, която добре познават, и ти си тази, която ще послушат.

Тя взе мегафона, макар че още се колебаеше.

— Не знам какво да им кажа. Не мога да се сетя за нищо, което да ги накара да спрат. Тоби Уилън вече се опита. Не му обърнаха никакво внимание.

— Тоби се опита да им заповядва — отбеляза Барби.

— А да даваш заповеди на побесняла тълпа е все едно да заповядваш на някой мравуняк.

— Въпреки това не знам какво да им…

— Аз ще ти кажа — усмихна й се той и заговори бавно и спокойно. И за нейна изненада думите му я накараха да се почувства по-спокойна. Щом приключи, той махна с ръка на Линда Евърет. Двете с Джаки се приближиха към него, като всяка бе прегърнала другата през кръста.

— Можеш ли да се свържеш със съпруга си? — попита Барби.

— Стига мобилният му да е включен…

— Кажи му да дойде тук — с линейка, ако може. А ако не си вдигне телефона, вземи някоя от полицейските коли и отиди в болницата.

— Той си има пациенти…

— Тук също има пациенти, само дето още не го знае. — И Барби посочи към Джини Томлинсън, която седеше на земята, опряла гръб в тухления зид на супермаркета, с притиснати към кървящото си лице ръце. Джина и Хариет Бигълоу бяха приклекнали от двете й страни, ала щом Джина се опита да спре кървенето от драстично деформирания нос на старшата сестра, тя извика силно от болка и обърна главата си на другата страна. — Като се започне с една от двете му останали опитни сестри, ако не греша.

— Какво смяташ да правиш? — попита Линда, докато разкопчаваше калъфчето на мобилния си телефон на колана.

— Двамата с Роуз ще ги накараме да престанат. Нали, Роуз?

12.

Роуз пристъпи прага на „Фуд Сити“ и застина неподвижно, потресена от хаоса пред погледа й. Във въздуха се носеше парливият мирис на оцет, примесен с този на саламура и бира. По линолеума на пътека номер три се виждаха огромни петна от горчица и кетчуп, а над пътека номер пет се издигаше бял облак от захар и брашно. Хората обаче невъзмутимо бутаха натоварените си колички през него, макар че повечето кашляха и бършеха очите си. Други колички лежаха преобърнати, най-вероятно заради осеяния с разпилени бобови зърна участък недалеч от тях.

— Остани тук за секунда — помоли я Барби, макар че Роуз не помръдваше; стоеше като статуя, притиснала мегафона към гърдите си, и наблюдаваше унесено случващото се, все едно бе хипнотизирана.

Недалеч от плячкосаните касови апарати Барби откри човека, когото търсеше. Джулия бе застанала там и трескаво снимаше.

— Зарежи това и ела с мен — каза й той.

— Не мога, няма кой друг да снима вместо мен. Не знам къде е Пит Фрийман, а пък Тони…

— Трябва не да снимаме хората, а да ги спрем, преди да се е случило нещо много по-лошо.

И Барби й посочи Фърн Бауи, който мина покрай тях с пълна кошница в едната ръка и бира в другата. Веждата му бе сцепена и кръвта течеше по лицето му, ала той изобщо не го забелязваше, съдейки по доволната му физиономия.

— Как?

Поведе я към Роуз.

— Готова ли си, Роуз? Време е за твоето шоу.

— Аз… ами…

— Запомни — най-важното е да говориш спокойно. Не се мъчи да ги спреш; просто се опитай да намалиш малко градусите.

Роуз си пое дълбоко дъх и доближи мегафона към устните си.

— ЗДРАВЕЙТЕ НА ВСИЧКИ, АЗ СЪМ РОУЗ ТУИЧЪЛ ОТ „ДИВАТА РОЗА“.

Няколко души се изхилиха, след което се огледаха, сякаш очакваха и другите да последват примера им. На пътека номер седем обаче Карла Венциано изведнъж се смути и помогна на Хенриета Клавард да се изправи на крака. „В крайна сметка има достатъчно ориз и за двете ни — каза си Карла. — Защо изобщо се държах така?“

Барби кимна на Роуз да продължи, прошепвайки й „кафе“. Някъде в далечината се разнесе сирената на приближаващата се линейка.

— КОГАТО ПРИКЛЮЧИТЕ, ЕЛАТЕ В РЕСТОРАНТА ЗА КАФЕ. ПРЯСНО СВАРЕНО Е, ЗАВЕДЕНИЕТО ЧЕРПИ.

Неколцина изръкопляскаха, но някой изрева:

— На кого му е притрябвало кафе? Имаме си БИРА!

Този изблик на остроумие бе посрещнат с одобрителни възгласи и смях.

Джулия подръпна Барби за ръкава. Намръщеното й чело му напомни за гримасите, с които някои представители на републиканците често изразяваха възмущението си от едно или друго обществено явление.

— Те не пазаруват, а крадат.

— Уводна статия ли ще пишеш, или ще ми помогнеш да ги спрем, преди някой да бъде убит заради пакет кафе?

Тя се замисли и кимна, а намръщената й физиономия бе озарена от онази очарователна усмивка, която той неусетно бе започнал много да харесва.

— В думите ви има резон, господин полковник — подхвърли Джулия.

Барби се обърна към Роуз и й даде знак с ръка, сякаш въртеше манивела. Тя го разбра и заговори отново, а той поведе двете жени по пътеките между стелажите, като започна с безжалостно плячкосания щанд с деликатеси (никога не бе изглеждал по-празен) и млечната секция. Беше нащрек, ако някой случайно реши да попречи на делото им, ала за щастие нямаше подобни опити. Роуз постепенно набираше кураж и самоувереност, а супермаркетът утихваше. Хората започваха да се разотиват. Повечето бутаха пазарски колички, претъпкани с провизии, ала въпреки това Барби го смяташе за добър знак. Колкото по-скоро се махнеха оттук, толкова по-добре… независимо какво количество продукти щяха да отнесат със себе си. Изключително важно беше и да се отнасят с тях като с купувачи, а не като с грабители. Барби беше убеден, че ако върнеш на някого (без значение мъж или жена) неговото самоуважение, в повечето случаи ще му върнеш и способността да мисли и да разсъждава трезво.

Ансън Уилър се присъедини към тях, бутайки натоварена догоре пазарска количка. Изглеждаше засрамен, а едната му ръка кървеше.

— Някой ме цапардоса с буркан маслини — обясни той. — И сега мириша на италиански сандвич.

Роуз подаде мегафона на Джулия, която започна да предава същото послание със същия любезен тон:

— Приключвайте, уважаеми клиенти, и напуснете супермаркета културно и възпитано.

— Не можем да вземем тези неща — въздъхна Роуз, сочейки количката на Ансън.

— Но те ни трябват, Роуз! — възрази той. В тона му се долавяше както оправдание, така и твърдост. — Наистина се нуждаем от тях!

— Тогава ще оставим някакви пари — заяви тя. — Стига някой да не е откраднал портмонето ми от пикапа…

— Ами… Не мисля, че ще има някакъв смисъл — отбеляза Ансън. — Едни типове претарашиха касите и свиха всички пари. — Всъщност беше видял въпросните „типове“, ала не искаше да каже имената им, най-малкото не и пред редакторката на местния вестник.

Роуз бе ужасена:

— Какво всъщност стана тук? Какво, за Бога, се случи?

— Не знам — въздъхна Ансън.

Навън линейката вече спираше на паркинга и воят на сирената й затихна. Минута-две по-късно, докато Барби, Роуз и Джулия все още обикаляха между стелажите с мегафона (тълпата вече бе сериозно оредяла), някой зад тях избоботи:

— Достатъчно. Дайте ми това.

Барби не бе изненадан да види шериф Питър Рандолф, докаран в пълната си униформа. Ето че най-накрая се бе появил — но както можеше да се очаква, след дъжд качулка.

Роуз държеше мегафона и тъкмо обясняваше за безплатното кафе, което щеше да предложи в „Дивата роза“, когато шерифът най-безцеремонно изтръгна мегафона от ръката й. И за разлика от нея, неговият монолог се състоеше предимно от заповеди и заплахи:

— ВЕДНАГА НАПУСНЕТЕ МАГАЗИНА! ГОВОРИ ШЕРИФ ПИТЪР РАНДОЛФ! НАРЕЖДАМ ВИ НЕЗАБАВНО ДА СЕ РАЗКАРАТЕ ОТТУК! ОСТАВЕТЕ ВСИЧКО, КОЕТО ДЪРЖИТЕ, И НАПУСНЕТЕ МАГАЗИНА! АКО ИЗПЪЛНИТЕ ВЕДНАГА ТАЗИ ЗАПОВЕД, МОЖЕ И ДА НЕ ВИ АРЕСТУВАМ!

Роуз изгледа отчаяно Барби. Той вдигна рамене. Не можеха да направят нищо. Важното беше, че озверилата тълпа вече я нямаше. Ченгетата, които можеха да стоят на краката си — в това число и Картър Тибодо, който леко се олюляваше, — започнаха да изблъскват хората навън. Когато „клиентите“ отказваха да се разделят с провизиите си, полицаите хвърлиха няколко кошници на земята, а Франк Делесепс преобърна една препълнена пазарска количка. Пребледнялото му лице бе изкривено от злоба и ярост.

— Няма ли да им заповядате да престанат? — обърна се Джулия към Рандолф.

— Не, госпожице Шамуей, няма — отвърна шерифът. — Тези хора са грабители и ще бъдат третирани като такива.

— Чия е вината за това? Кой затвори супермаркета?

— Махнете се от пътя ми — отсече Рандолф. — Имам много работа.

— Жалко, че не бяхте тук, когато нахлуха вътре — отбеляза Барби.

Рандолф го измери с поглед. Погледът му бе враждебен, но и самодоволен. Барби въздъхна. Някъде тиктакаше часовник. И двамата прекрасно го знаеха. Часовник, чиято аларма съвсем скоро щеше да запищи. Ако Купола го нямаше, можеше да избяга… но, естествено, ако го нямаше Купола, нищо от тези неща нямаше да се случва.

На няколко метра пред тях Мел Сиърлс се опитваше да отнеме натоварената пазарска кошница на Ал Тимънс. Когато Ал не пожела да се раздели с нея, Мел я изтръгна от ръцете му… и блъсна силно възрастния мъж. Ал извика от болка и възмущение, а шериф Рандолф се засмя. Смехът му наподобяваше злобен лай — нещо като „Бау! Бау! Бау!“ — и Барби дочу в този смях бъдещето, което очакваше Честърс Мил, ако Куполът не изчезнеше в най-скоро време.

— Хайде, дами — обърна се той към Джулия и Роуз. — Да се махаме оттук.

13.

Ръсти и Туич пренасяха пострадалите — които се оказаха десетина-дванайсет души — до тухления зид на „Фуд Сити“, когато Барби, Джулия и Роуз излязоха навън. Ансън стоеше до фирмения пикап на „Дивата роза“, притиснал хартиена кърпичка до кървящата си ръка.

Лицето на Ръсти бе мрачно, ала щом зърна Барби, чертите му се оживиха.

— Хей, човече! — извика парамедикът. — Точно ти ми трябваше. Ако не знаеш, вече си новата ми старша сестра.

— Мисля, че силно надценяваш медицинските ми умения — усмихна се Барби, но се приближи към Ръсти.

Линда Евърет притича покрай него и се хвърли в прегръдките на мъжа си.

— Мога ли да ти помогна с нещо, скъпи? — попита тя, докато се взираше ужасена в Джини. Старшата сестра забеляза как я гледат и смутено затвори очи.

— Не — поклати глава Ръсти. — Върши си твоята работа. Все пак Джина и Хариет са до мен, а да не забравяме и сестра Барбара.

— Ще направя, каквото мога — заяви Барби и за малко да добави: „Поне докато не ме арестуват!“

— Сигурен съм, че ще се справиш — увери го Ръсти и добави шепнешком: — Джина и Хариет са сред най-енергичните помагачи на света, ала стане ли въпрос за нещо по-различно от даване на хапчета и залепване на анкерпласт, по-добре да не разчиташ много-много на тях.

Линда се наведе към Джини.

— Толкова съжалявам… — промълви.

— Няма нищо, ще се оправя — отвърна тя, без да отвори очи.

Линда дари мъжа си с целувка и угрижен поглед, след което забърза към Джаки Уетингтън, която стоеше с бележник в ръка и взимаше показанията на Ърни Калвърт. Докато говореше, мъжът със зеления шлифер периодично бършеше очите си.

Ръсти и Барби се трудиха в продължение на повече от час. Междувременно ченгетата опънаха жълта полицейска лента пред супермаркета, а в един момент цъфна и Анди Сандърс, който клатеше възмутено глава, докато оглеждаше щетите. Барби го чу да пита някого накъде отива този свят, след като хора, които се познават от сто години, са способни да направят подобно нещо. После стисна ръката на шериф Рандолф и най-чистосърдечно го похвали, че той и полицията са свършили страхотна работа.

Страхотна работа!

14.

Когато си го напипал, всички пречки и спънки изчезват. Съревнованието се превръща в твой приятел. Малшансът изчезва и се преобразява в късмет, способен да ти донесе и джакпота от лотарията. Ти обаче не приемаш тези неща с благодарност (според Големия Джим Рени това чувство бе само за загубеняците и неудачниците), а като твоя заслужена награда. Когато си го напипал, все едно се люлееш на магическа люлка, която те издига все по-високо, ето защо — Големия Джим бе твърдо убеден в това — нямаше нищо лошо (даже бе препоръчително) в това да демонстрираш на останалите своята имперска надменност.

Ако бе напуснал стария си семеен дом на Мил Стрийт малко по-късно или малко по-рано, нямаше да види онова, което видя, и навярно срещата му с Бренда Пъркинс щеше да протече по съвсем различен начин. Той обаче бе излязъл от къщата в най-точния възможен момент. Да, именно така се получаваше, когато си го напипал — противниковата защита се пропуква и ти се втурваш през магическата пролука, за да отбележиш поредното решаващо попадение.

Онова, което го накара да напусне кабинета си, бяха напевните скандирания „О-тва-ряй-ТЕ! О-тва-ряй-ТЕ!“ Именно заради тях той заряза записките си по въпроса за „Кризисната администрация“, както я беше нарекъл… Кризисната администрация, начело на която щеше да застане вечно ухиленият Анди Сандърс, а Големия Джим щеше да бъде силата, скрита зад трона на официалната власт. „Щом не се е счупило, не го бърникай“ — така гласеше първото правило от практическия политически наръчник, на съветник Рени, а поне досега не бе имал никакви проблеми с марионетката си Анди, даже напротив — всичко бе вървяло като по мед и масло. Голяма част от жителите на Честърс Мил знаеха, че Сандърс е идиот, но това нямаше никакво значение. Хитрият политик можеше да им пробутва същата игричка отново и отново, защото деветдесет и осем процента от тях всъщност бяха още по-големи идиоти. И макар че Големия Джим никога досега не бе планирал политическа кампания с такива големи мащаби — нещо като тоталитарна диктатура в рамките на един град — бе абсолютно сигурен, че всичко ще се развие в негова полза.

Да, май бе пропуснал да включи Бренда Пъркинс в списъка с потенциалните усложнения, но какво от това? Когато си го напипал, потенциалните усложнения имат свойството сами да изчезват от пътя ти. И ти отново го приемаш като твоя заслужена награда.

Той закрачи по тротоара към Y-образното кръстовище между главната улица и Мил Стрийт. Докато преодоляваше скромното разстояние от шейсетина метра, коремът му се поклащаше плавно пред него. Паркът се простираше от другата страна на улицата. Малко по-нататък, от другата страна на главната се намираха градският съвет и полицейският участък с площадчето „Военния мемориал“ между тях.

Оттук не можеше да види какво става пред „Фуд Сити“, но виждаше всички административни сгради на главната улица. Както и Джулия Шамуей. Тя изскочи забързана от редакцията на „Демократ“ с фотоапарат в едната си ръка. Докато тичаше към мястото, откъдето се чуваха скандиранията, вестникарката се опитваше да преметне през рамо ремъка на апарата си. Големия Джим се загледа подире й. Стана му забавно — жената явно изгаряше от нетърпение да се добере до последното бедствие, сполетяло града.

Гледката стана още по-забавна. Джулия се спря, обърна се, хукна обратно към офиса си, натисна дръжката на вратата и откри, че я е оставила отключена. Заключи я и се втурна още по-бързо към супермаркета, за да гледа как нейните приятели и съседи се държат лошо един към друг.

„Сигурно за първи път си дава сметка, че след като звярът вече не е в клетката си, може да разкъса всекиго, и то по всяко време — помисли си Големия Джим. — Но не се тревожи, Джулия — ще се погрижа за теб, както винаги съм го правил. Скоро ще се наложи да спрем твоя досаден парцал, но не смяташ ли, че това е твърде ниска цена, която да платиш в името на сигурността?“

Естествено, че цената бе твърде ниска. Направо бе нищожна. А в случай че решеше да упорства…

— Понякога се случват разни неща — въздъхна съветник Рени. Вече стоеше на ъгъла, пъхнал ръце в джобовете си, и се усмихваше. А когато дочу виковете… трясъка на счупено стъкло… и изстрелите… усмивката му стана по-широка. „Да, понякога наистина се случват разни неща“ — повтори мислено той и въпреки че Младши навярно имаше по-различно мнение по този въпрос, не можеше да отрече добрата работа, която синът му бе свър…

Усмивката му внезапно помръкна, защото точно в този момент забеляза Бренда Пъркинс. Повечето хора на главната улица бързаха към „Фуд Сити“, за да видят за какво е цялата тази врява, ала Бренда крачеше в противоположната посока. И май се бе запътила към неговия дом… а това не предвещаваше нищо добро.

„Какво може да иска от мен тази сутрин? — зачуди се градският съветник. — Какво може да е толкова важно, че да засенчи избухналите безредици пред местния супермаркет?“

Бе напълно възможно Бренда изобщо да не си мисли за него, ала радарът му вече се бе задействал, приковавайки погледа му върху „потенциалното усложнение“.

Двете с Джулия се разминаха, всяка забързана по срещуположния тротоар. Нито една от двете не забеляза другата. Джулия се опитваше едновременно да тича и да бърника нещо фотоапарата си, а Бренда се бе устремила към червената съборетина, помещаваща универсалния магазин „Бърпис“. Носеше платнена пазарска чанта, която не спираше да се удря в коляното й.

Щом достигна входа на магазина, тя се опита да отвори вратата, ала се оказа, че е заключено. Тогава се обърна и започна да се оглежда неспокойно наоколо, както правят хората, когато неочаквано препятствие обърка плановете им и започнат да се чудят какво да предприемат по-нататък. Ако бе погледнала зад гърба си, навярно щеше да види Шамуей, обаче не го направи. Очите й се стрелнаха първо наляво, после надясно и накрая се спряха върху редакцията на вестник „Демократ“.

Бренда хвърли един последен поглед към „Бърпис“, след което пресече улицата и пробва да влезе в редакцията. Естествено, и там удари на камък — Големия Джим бе видял с очите си как Джулия заключва. Бренда натисна отново дръжката — и даже я разтърси нервно, — но резултатът беше същият. Тогава почука. И се опита да надзърне през стъклото. Накрая отстъпи крачка назад и застина за миг с ръце на кръста и полюшваща се чанта. Когато отново закрачи по главната улица — вече без да се оглежда, — Големия Джим побърза да се върне с енергични крачки в дома си. Не знаеше защо, но не искаше Бренда да го види как я наблюдава… нито пък изпитваше някаква необходимост да го узнава. Когато си го напипал, трябва само да слушаш инстинктите си. И това му беше най-хубавото.

Онова, което знаеше, бе, че ако Бренда почука на вратата му, щеше да е готов за нея. Без значение какво искаше тя от него.

15.

„Утре сутринта искам да сложиш разпечатката в плик и да го занесеш на Джулия Шамуей“ — беше й казал Барби. Обаче редакцията на „Демократ“ бе заключена и вътре беше тъмно. Най-вероятно Джулия бе тръгнала към супермаркета, откъдето долиташе врявата. Пит Фрийман и Тони Гуей навярно също бяха там.

Какво се предполагаше да направи с файла „ВЕЙДЪР“? Ако на вратата имаше отвор за писма, можеше да пъхне плика от чантата вътре, обаче, доколкото видя, нямаше.

Значи какво оставаше? Да потърси Джулия пред супермаркета или да се върне вкъщи и да изчака нещата да се поуспокоят и журналистката да се върне в редакцията. Нито един от двата варианта не й хареса. Специално при първия, съдейки по шума, пред „Фуд Сити“ имаше истински бунт и Бренда не искаше да се озове насред разгара му. А що се отнасяше до втория…

Той наистина беше по-добрият избор. Разумният избор. Пък и „с търпение всичко се постига“ не беше ли една от любимите мъдрости на Хауи?

Да, само дето търпението никога не е било сред силните й страни, а и майка й обичаше да казва: „Не оставяй днешната работа за утре.“ Точно това й се искаше и сега. Да се изправи лице в лице с Големия Джим, да изслуша възмутената му високопарна тирада, възраженията и оправданията му, след което да го изправи пред следните две възможности — или да преотстъпи властта си в полза на Дейл Барбара, или да прочете всички подробности за криминалните си деяния в утрешния брой на „Демократ“. Бренда възприемаше предстоящата конфронтация като горчиво лекарство, а как се постъпваше в подобен случай? Преглъщаш горчивото лекарство възможно най-бързо и после изплакваш устата си. Специално в този случай възнамеряваше да изплакне своята с двоен бърбън и нямаше никакво желание да чака до обяд, за да го стори.

Само че…

Само че Барби й беше казал да не ходи сама. И когато я бе попитал на кого още има доверие, тя бе споменала Ромео Бърпи. Неговият магазин обаче също бе затворен. Тогава какво й оставаше?

Въпросът бе дали Големия Джим наистина бе способен да я нарани? Тя си каза, че навярно няма да го направи. Смяташе, че във физическо отношение не я застрашава нищо, независимо от притесненията на Барби, които най-вероятно си имаха своите корени във военния му опит. Това бе съдбоносна грешка в преценката й, ала в същото време бе нещо съвсем разбираемо; все пак Бренда не беше единственият човек в Честърс Мил, робуващ на заблудата, че светът не се беше променил след появата на Купола.

16.

Имаше да реши и още един проблем — какво да направи с разпечатката на файла „ВЕЙДЪР“?

Въпреки че се притесняваше повече от езика, отколкото от юмруците на Големия Джим, Бренда съзнаваше, че би било истинско безумие да прекрачи прага му с принтираните страници. Можеше да й ги отнеме, дори и да му кажеше, че това не е единственото копие. Ето защо не биваше да допуска подобно нещо.

Горният край на парка се пресичаше от малка уличка, известна като Престил Стрийт. Първата къща там принадлежеше на семейство Маккейн, а втората — на Андрея Гринъл. И макар че Андрея почти винаги стоеше в сянката на двамата си колеги в градския съвет, Бренда я смяташе за честен човек, който не изпитва особена обич към Големия Джим. Колкото и странно да изглеждаше, Андрея отдаваше по-голяма почит именно на Анди, въпреки че Бренда не можеше да разбере как изобщо някой може да се отнася с уважение към този глист.

„Може би той я държи с нещо“ — обади се гласът на Хауи в съзнанието й.

За малко да прихне при тази мисъл. Та това бе просто абсурдно! Все пак Андрея носеше фамилията Туичъл, преди да се омъжи за Томи Гринъл, а семейство Туичъл бяха известни като горди и независими хора. Дори най-стеснителните представители на рода бяха такива. Бренда си каза, че навярно би могла да остави плика с разпечатания файл при Андрея… стига, естествено, къщата да не е заключена и собственичката й да е там. Макар че не виждаше причина да не е така. Не й ли беше споменал някой, че Андрея е болна от грип?

Бренда пресече главната улица, репетирайки наум какво щеше да й каже: „Мога ли да оставя това при теб? До час и половина ще се върна да го взема. Ако не се върна, занеси го на Джулия от вестника. И по най-бързия начин уведоми Дейл Барбара за станалото.“

Ами ако Андрея я попиташе за какво е цялата тази тайнственост? Бренда реши, че ще бъде откровена. И навярно известието, че възнамерява да притисне Джим Рени да си подаде оставката, щеше да й подейства по-добре от цяла опаковка терафлу.

Въпреки че изгаряше от нетърпение час по-скоро да приключи с неприятната си задача, Бренда поспря за момент пред къщата на семейство Маккейн. Изглеждаше пуста и необитаема, но в това едва ли имаше нещо странно — много хора се намираха извън града по време на появата на Купола. Обаче имаше и нещо друго. Усещаше се някаква миризма, сякаш от забравена храна, която се разваляше… Изведнъж й стана горещо, врявата откъм супермаркета сякаш заглъхна, а въздухът й се стори тежък и задушен. Това означаваше само едно — че все още стои тук и наблюдава къщата. Стоеше и си мислеше, че прозорците със спуснатите щори й приличат на затворени очи. Но не напълно затворени — о, не. На присвити, взиращи се в нея очи.

„Стига си се занимавала с глупости. Тръгнала си работа да вършиш.“

Тя продължи към дома на Андрея, спирайки само за миг, колкото да хвърли един бърз поглед през рамо към постройката зад гърба й. Този път не видя нищо друго освен къща със спуснати щори, обгърната от сладникавата воня на развалящи се продукти. Само месото се вмирисваше толкова бързо. Вероятно Хенри и жена му държаха доста месо във фризера си, помисли си тя и продължи напред.

17.

Всъщност не къщата, а Младши бе този, който наблюдаваше Бренда. Младши, който стоеше в дневната само по бельо, а главата му се цепеше от влудяващата болка. Беше се притаил до прозореца и се взираше навън през пролуката между рамката и спуснатата щора. Когато Бренда продължи по пътя си, той се върна отново в килера. Знаеше, че съвсем скоро щеше да се наложи да се раздели завинаги с приятелките си, но точно в момента копнееше неудържимо за тях. Както и за тъмнината. Копнееше дори за зловонието, издигащо се от почерняващата им кожа.

Само така щеше да облекчи болката, която бушуваше като огнен смерч в главата му.

18.

След три продължителни натискания на старомодния звънец Бренда вече бе на път да се откаже и да се върне вкъщи, за да остави разпечатката там. Тъкмо се обръщаше обаче, когато дочу приглушени стъпки зад входната врата. Побърза да се усмихне и да придаде приветливо изражение на лицето си, ала щом зърна Андрея, усмивката й замръзна. Бузите на жената бяха смъртнобледи, под очите й се виждаха тъмни кръгове, а косата й бе в пълен безпорядък. Носеше халат, под който се виждаше долнище на пижама. Докато я наблюдаваше смаяно, Бренда установи, че и тази къща миришеше — но не на развалено месо, а на повръщано.

Усмивката на Андрея бе изнурена и измъчена.

— Знам как изглеждам — изхриптя (или по-скоро изграчи) тя. — Май по-добре да не те каня вътре. Вече се подобрявам, но може би все още съм заразна…

— Ходи ли да се прегледаш при лекар… — започна Бренда, но млъкна смутено. Нали доктор Хаскел беше мъртъв. — При Ръсти Евърет?

— Да, бях при него — кимна другата жена. — И той ми каза, че скоро ще съм по-добре.

— Потиш се…

— Треската доста ме измъчи, но вече отминава. Мога ли да ти помогна с нещо, Брен?

За малко да каже „не“ — не й се искаше да натоварва тази очевидно тежко болна жена с толкова голяма отговорност, — но тогава Андрея изрече нещо, с което моментално промени решението й. Големите събития често се задвижват от малки колелца.

— Толкова съжалявам за Хауи. Беше прекрасен човек.

— Благодаря ти — отвърна Бренда. Беше трогната не само от проявеното съчувствие, но и защото Андрея го бе нарекла Хауи вместо Дюк.

За Бренда той винаги беше и щеше да си остане Хауи, скъпият й Хауи, а файлът „ВЕЙДЪР“ бе последното му дело като шериф на Честърс Мил. И може би най-значимото от всички. Тя внезапно реши да го вкара в действие, без да губи нито миг повече. Бръкна в платнената чанта и извади кафявия плик с името на Джулия.

— Мога ли да оставя това при теб, мила? Само за малко. Имам да свърша една работа и не искам да го нося със себе си.

Бренда бе готова да отговори на всички въпроси, които Андрея й зададе, ала тя очевидно нямаше намерение да пита. Жената само й кимна разсеяно и пое плика. А може би така бе най-добре. Спестяваше й време. И навярно по-късно щеше да я спаси от сериозни политически проблеми.

— С най-голямо удоволствие — каза Андрея. — А сега би ли ме извинила? Мисля, че трябва да легна, защото едва се държа на краката си… Обаче няма да спя! — побърза да добави, сякаш Бренда бе понечила да възрази. — Ще те чуя, когато се върнеш.

— Благодаря ти. Пиеш ли сокове?

— По цели литри. Радвам се, че се отби, мила — ще се грижа добре за плика ти.

И преди Бренда да успее отново да й благодари, градският съветник Андрея Гринъл вече бе затворила вратата.

19.

Към края на разговора с Бренда стомахът на Андрея започна да се бунтува. Тя се опита да овладее позивите, ала това беше обречена битка. Затова наговори на вдовицата Пъркинс разни глупости как пиела сок, благодари й за посещението и затръшна вратата под носа на посетителката си, за да се втурне към вонящата си тоалетна, докато в гърлото й се надигаха гъргорещи звуци.

До дивана в дневната имаше малка масичка и Андрея хвърли плика отгоре й, докато бързаше към тоалетната. Кафявият пакет се плъзна по полираната й повърхност и тупна в тъмното пространство между масичката и дивана.

Андрея успя да се добере до тоалетната, но не и до тоалетната чиния… в което нямаше особена разлика; цялото помещение вече бе оплескано с воднистата, воняща субстанция, която организмът й периодично бе изхвърлял в безкрайните часове на миналата нощ. Тя се наведе над един леген и повръща, докато не й се стори, че накрая самият й хранопровод ще изскочи през устата и ще тупне все още топъл и пулсиращ върху плочките.

Това не се случи, ала светът внезапно посивя и започна да се отдалечава от нея, без да спира да се смалява и изтънява, докато тя се олюляваше и полагаше всички усилия, за да не припадне. Когато се почувства малко по-добре, прекоси коридора на гумените си (както ги усещаше) крака, подпирайки се на стената. Трепереше неудържимо и чуваше френетичното тракане на зъбите си — ужасен звук, който сякаш долавяше не с ушите си, а с очните си дъна.

Чувстваше се твърде отпаднала, за да се качи в спалнята на горния етаж. Ето защо отиде на закритата задна веранда. Там щеше да й е хладно по това време на годината (все пак бе краят на октомври), ала днес бе доста задушно. Приближи се до стария шезлонг и буквално се отпусна в проскърцващите му и в същото време изненадващо уютни обятия.

„Ще стана само след минутка — каза си. — За да извадя последната бутилка минерална вода от хладилника и да отмия този гаден вкус от устата си…“

Обаче мислите й неусетно отлетяха и тя потъна в дълбок сън, който дори треперещите й ръце и крака не бяха в състояние да смутят. Присъниха й се много неща. Едното бе чудовищен пожар и кашлящи, задушаващи се хора, които се лутаха, обезумели и отчаяни, в търсене на чист и хладен въздух… Другото бе как Бренда Пъркинс идва до вратата й и й връчва кафяв плик. Андрея го отвори и отвътре се изсипа нескончаем поток от розови хапчета оксиконтин… Когато най-накрая се събуди, вече бе вечер, и Андрея се надигна от стария шезлонг, без да си спомня нищо от сънищата си. Бе забравила напълно за тях.

Както и за посещението на Бренда Пъркинс.

20.

— Ела в кабинета ми — посрещна я приветливо Големия Джим. — А може би преди това искаш нещо за пиене? Имам ко̀ла, обаче се боя, че е малко топличка… Снощи генераторът ми спря да работи. Свърши му газта.

— Мислех, че имаш откъде да се снабдиш с още газ — отвърна тя.

Той повдигна учудено вежди.

— Метамфетамините, които произвеждаш — добави търпеливо Бренда. — Доколкото съм запозната с делата ти от записките на Хауи, ги произвеждаш на доста големи партиди. Направо „в стряскащи количества“ — ако трябва да го цитирам. Сигурно доста газ отива за захранването на подобна лаборатория.

Ето че след като изплю веднъж камъчето, страхът и притесненията й мигновено я напуснаха. И даже й стана приятно да види как червенината плъзва по бузите му и избива на челото му.

— Нямам никаква представа за какво говориш. Мисля, че скръбта ти… — Той въздъхна и разпери ръце. — Ела вътре. Ще си поговорим и ще видиш, че си се заблудила и няма за какво да се тревожиш.

Тя се усмихна. Фактът, че бе способна да се усмихва, й се стори като откровение и й помогна да си представи как Хауи я гледа отнякъде. А също така й казва и да внимава. Съвет, в който тя смяташе да се вслуша.

На покритата с шума предна морава на Рени имаше два шезлонга, обърнати към Мил Стрийт.

— Тук ми е добре — каза Бренда.

— Предпочитам да водя сериозните разговори в кабинета си.

— А предпочиташ ли да видиш снимката си на първа страница на „Демократ“? Защото мога да го уредя.

Той присви очи, сякаш бе замахнала да го удари, и тя видя омразата в малките му свински очички.

— Дюк никога не ме е харесвал и предполагам, че си е позволил да смеси личните си чувства със…

— Името му беше Хауи!

Големия Джим отново разпери ръце, сякаш искаше да каже: „Някои жени не могат да бъдат вразумени!“, и я поведе към шезлонгите.

Бренда Пъркинс говори в продължение на близо половин час, като с всяка изминала минута тонът й ставаше все по-хладен. В същото време се разпалваше все повече и повече. Каза му за лабораторията за метамфетамини, която бе създал с мълчаливото съгласие и подкрепа от страна на Анди Сандърс и (по всяка вероятност) Лестър Когинс. За потресаващите мащаби на разгърнатото там производство. За дистрибуторите на средно ниво, на които бе обещана закрила в замяна на информация. За паричните потоци. И как операцията се бе разраснала до такива размери, че местният фармацевт вече не можеше да осигурява необходимите съставки, без да събуди подозрения, ето защо се налагаше да ги внасят от други държави отвъд океана.

— Товарите са пристигали в града в камиони с обозначение „Библейско дружество «Гидеон»“ — добави тя. — Което Хауи бе коментирал с: „И най-умният си е малко прост“.

Големия Джим седеше в шезлонга си и наблюдаваше притихналата уличка. Бренда буквално можеше да долови яростта и омразата, които клокочеха в него. Сякаш стоеше до нажежена тенджера под налягане.

— Не можеш да докажеш нищо от твърденията си — каза накрая Рени.

— Това няма никакво значение, ако файлът на Хауи цъфне в „Демократ“. Дори да не влезе в съда, представи си как ще ти се отрази на имиджа.

Той плесна с ръце.

— О, сигурен съм, че имаш такъв файл — подхвърли той, — но името ми не фигурира никъде.

— Има го в документацията на „Таун Венчърс“ — каза тя и Рени се килна назад в шезлонга си, сякаш го бе ударила с юмрук в слепоочието. — Фирмата „Таун Венчърс“, регистрирана в Карсън Сити. От Невада паричният поток води до град Чунцин, фармацевтичната столица на Китайската народна република. — Тя се усмихна. — Смятал си, че си твърде умен, за да те надуши някой, нали?

— Къде е този файл?

— Тази сутрин оставих копие от него при Джулия — отвърна тя. Никак не й се искаше да забърква Андрея в това, а и мисълта, че редакторката на местния вестник разполага с уличаващия документ, щеше да го накара по-бързо да осъзнае положението си. Докато с Андрея можеше да се пробва да извие ръцете й по някакъв начин…

— Има ли други копия?

— Ти как мислиш?

Той се замисли за момент, после каза:

— Нищо от произведеното не се е разпространявало в границите на Честърс Мил.

Тя мълчеше.

— Беше за благото на града.

— Наистина си направил много за благото на Честърс Мил, Джим. Имаме същата канализационна система, която имахме и през хиляда деветстотин и шейсета година, езерото продължава да е замърсено, бизнес климатът е по-умрял от всякога… — Тя изпъна гръб и стисна силно страничните облегалки на шезлонга си. — Ти не си нищо повече от една алчна самодоволна пиявица!

— Какво искаш? — попита я Рени, без да отклонява поглед от пустеещата улица. Голямата вена на слепоочието му пулсираше.

— Искам да си подадеш оставката. И да преотстъпиш поста си на Барби, който и бездруго бе избран от президен…

— Този боклук никога няма да получи моя пост. — Той ненадейно се обърна и се вторачи в нея. Устните му бяха изкривени в усмивка. Ужасяваща, зловеща усмивка. — Не си оставила нищо при Джулия, защото тя е пред супермаркета и гледа как народът се избива за храна. Може и да си скрила файла на Дюк някъде, но не си оставила копие при никого. Първо пробва при Роми, после при Джулия и накрая дойде тук. Видях те как вървиш нагоре по главната.

— Напротив — възрази тя. — Оставих. — Дали да му кажеше при кого? Така само щеше да навреди на Андрея. Бренда понечи да се изправи. — Пропиля своя шанс. Сега си тръгвам.

— Другата ти грешка беше да си мислиш, че на улицата си в безопасност. На пустата улица. — Тонът му беше вежлив и когато докосна ръката й, тя се обърна към него. Тогава Рени я сграбчи за лицето и рязко завъртя главата й настрани.

Бренда Пъркинс чу как нещо изхрущя, сякаш зимен клон се беше счупил под тежестта на натрупания сняг, и последва звука в необятната тъма, мъчейки се отчаяно да извика името на съпруга си.

21.

Големия Джим влезе в дома си и взе от дрешника в антрето ръкавици и една шапка с козирка, на която пишеше „Употребявани коли при Джим Рени“. После извади една тиква от кухненския килер. Бренда продължаваше да седи в шезлонга с клюмнала върху гърдите й брадичка. Съветникът се огледа. Наоколо не се виждаше жива душа. Светът беше негов. Той сложи шапката на главата на мъртвата (като спусна ниско козирката), нахлузи ръкавиците на ръцете й и постави тиквата в скута й. После отстъпи крачка назад, огледа я и си каза, че композицията изглежда страхотно отстрани. Щеше да свърши чудесна работа, докато Младши не се върне и не я отнесе там, където касапската сметка на Дейл Барбара сериозно набъбваше. А междувременно щеше да влезе в ролята на поредната кукличка за Хелоуин.

Той провери съдържанието на чантата й. Откри портмоне, гребен и някакво романче с меки корици. Чудесно! Щеше да отнесе всичко това в мазето и да го скрие зад голямата пещ.

Големия Джим Рени я остави с шапка, нахлупена на главата, и тиква в скута й и влезе в дома си, за да се погрижи за чантата й и да изчака завръщането на сина си.

В кафеза

1.

Предположението на Големия Джим Рени, че никой не е видял как Бренда чука на вратата му, бе съвсем правилно. Въпросната сутрин обаче не един, а трима души (един от които също живееше на Мил Стрийт) я бяха видели да върви из града. Дали ако го знаеше, това щеше да го накара да не действа прибързано? Едва ли; градският съветник вече бе решил как да действа и беше прекалено късно за промяна. Най-много да го накараше да се замисли (все пак Големия Джим бе човек на мисълта, макар и по свой собствен начин) над сходствата между убийствата и картофения чипс на „Лейс“ — започнеш ли веднъж, после вече няма спиране.

2.

Големия Джим не забеляза никого от онези, които го видяха, когато стигна до ъгъла на главната улица и Мил Стрийт. Същото се отнасяше и за Бренда. Трудно е да забележиш някого, когато не иска да бъде забелязан. Особено когато си е намерил подходящо скривалище като порутения Мост на мира. Това обаче не беше най-лошото. Ако Клеър Макклачи беше видяла цигарите, щеше сериозно да се ядоса. Или направо да побеснее. И определено нямаше да позволи на Джо отново да се размотава с Нори Калвърт, ако ще и съдбата на целия град да зависеше от тяхното приятелство, защото именно Нори Калвърт бе донесла цигарите — изкривени и смачкани „Уинстън“, които бе открила на една полица в семейния гараж. Баща й ги бе отказал преди година и пакетът бе покрит с тънък слой прах, ала Нори си каза, че на самите цигари нищо им няма. Бяха само три, но и това я устройваше напълно; тъкмо се падаше по една за всеки. „Това ще бъде нашият ритуал за късмет“ — беше казала тя на приятелите си.

— Ще ги изпушим като индианците, когато се молят на боговете за успешен лов. А после ще се захванем за работа.

— Звучи добре — отвърна Джо Плашилото. Пушенето винаги го бе изпълвало с любопитство. Не можеше да разбере какво намираха възрастните в цигарите, но трябваше да има нещо, след като толкова много хора продължаваха да пушат.

— На кои богове ще се молим? — попита Бени Дрейк.

— На които си изберем — отвърна Нори и така го изгледа, сякаш беше най-глупавото същество във вселената. — Или на Господ Бог, ако така ти харесва повече.

— С избелелите си дънкови шорти, розовото потниче и падащата свободно коса, тя изглеждаше като богиня на двете момчета. — Аз смятам да насоча молитвите си към Жената-чудо.

— Но тя не е богиня! — възрази Джо, докато взимаше една от смачканите цигари и се опитваше да я изглади. — Жената-чудо е супергерой. — Той се замисли. — По-скоро супергероиня.

— За мен си е богиня — заяви Нори с такова сериозно изражение и такъв категоричен тон, че никой не посмя да каже нещо повече, а още по-малко пък да й противоречи. Тя внимателно заизправя своята цигара. Бени остави своята във вида, в който я получи; струваше му се, че изкривената цигара изглежда по-яко от правата.

— Носех гривните на силата на Жената-чудо чак докато станах на девет. Тогава изчезнаха някъде. Предполагам, че онази кучка Ивон Нидоу ми ги е свила.

Нори драсна кибритена клечка и я доближи първо до цигарата на Джо, а после и до тази на Бени. Ала щом се опита да запали своята, Бени духна клечката.

— Защо го направи? — учуди се тя.

— Трима не бива да палят от една клечка — обясни момчето. — Носи лош късмет.

— И ти вярваш на тази глупост?

— Не съвсем — вдигна рамене той, — но днес имаме нужда от всичкия късмет, който можем да получим. — Хвърли бърз поглед към пазарската чанта в теления багажник на велосипеда си, след което си дръпна от цигарата. В следващия миг обаче се разкашля, а очите му се насълзиха. — Тази цигара е пълна отврат!

— Не е като другите, които си пушил, така ли? — подхвърли Джо и си дръпна от своята. Не искаше да изглежда като пъзльо, но и нямаше никакво желание да кашля и не дай си боже, да повърне. Димът опари гърлото и дробовете му, но не беше толкова неприятно, колкото очакваше. Май в пушенето наистина имаше нещо, което си заслужаваше… Само дето главата му леко се замая и усети как му се завива свят.

„Раздавай го по-леко с дърпането“ — напомни си той. Да припадне щеше да е не по-малка излагация от това да повърне. Освен ако не припаднеше в скута на Нори Калвърт. Това определено щеше да е готино.

Момичето бръкна в джоба на шортите си и извади капачка от бутилка плодов сок.

— Можем да използваме това за пепелник — каза. — Едно е да направим индианското ритуално пушене, а съвсем друго — да подпалим моста. — После затвори очи и устните й започнаха да помръдват. Цигарата й остана между пръстите й.

Двете момчета се спогледаха. Бени вдигна рамене и също затвори очи.

— О, могъщи Командос Джо[1], моля те, чуй молитвата на твоя скромен редник Дрейк…

Нори го срита, без да отваря очи.

Джо се изправи (продължаваше да се чувства замаян, но въпреки това отново си дръпна от цигарата) и закрачи към велосипедите, оставени в закрития пасаж в края на парка.

— Къде тръгна? — попита го Нори все още със затворени очи.

— По-добре се моля, когато съм сред природата — отвърна момчето, но всъщност просто се нуждаеше от глътка свеж въздух. И не заради тютюна — цигареният дим му бе харесал, — а заради другите миризми във вътрешността на моста. На гниещо дърво и евтин алкохол… както и някакъв парлив, остър мирис, напомнящ за химически препарати, който се издигаше от река Престил под тях. (Готвача навярно би му казал, че това е мирис, в който рано или късно ще се влюби.)

Щом излезе на открито, Джо побърза да си поеме дълбоко дъх, ала не остана особено доволен. Във въздуха се долавяше нещо спарено, което го накара да се сети за семейната екскурзия до Ню Йорк миналата година. Вагоните на метрото миришеха почти по същия начин, особено привечер, когато бяха претъпкани с хора, прибиращи се вкъщи след работа.

Изтръска пепелта от цигарата в дланта си, след което я разпръсна по земята. Точно тогава забеляза Бренда Пъркинс.

Секунда по-късно нечия ръка докосна рамото му. Беше твърде лека и нежна, за да е на Бени.

— Коя е тази жена? — попита Нори.

— Познавам я по физиономия, но не й знам името.

В този момент и Бени се присъедини към тях.

— Това е госпожа Пъркинс. Вдовицата на шефа на полицията.

Нори го сръчка с лакът.

— Искаш да кажеш на шерифа, глупчо.

Бени вдигна рамене.

— Добре де.

Загледаха се подире й, понеже нищо друго не привлече вниманието им. Тя беше единственият човек на улицата. Всички останали бяха пред супермаркета, където вероятно се вихреше най-голямата битка за храна в историята. Трите деца бяха огледали ситуацията, но отдалеч; нямаше нужда някой да им казва да стоят на безопасно разстояние, особено като се имаше предвид, че трябваше да пазят ценната вещ, която им беше поверена.

Бренда пресече главната улица и закрачи по Престил Стрийт. Поспря се за момент пред къщата на семейство Маккейн, след което продължи към дома на госпожа Гринъл.

— Да тръгваме — каза Бени.

— По-добре да изчакаме, докато отмине — възрази Нори.

Бени вдигна рамене.

— И какво от това? Дори да ни види, ние сме само някакви хлапета, които се мотаят из парка. И знаете ли какво? Сигурно изобщо няма да ни види, дори и ако се блъсне в нас. Възрастните никога не забелязват децата. — Той се замисли. — Освен ако не карат скейтборд.

— Или пушат — добави Нори. Всички погледнаха към цигарите си.

Джо посочи към пазарската чанта в багажника над предната гума на велосипеда на Бени.

— Обаче имат навика да забелязват хлапетата, които се размотават със скъпи градски уреди.

Нори пъхна цигарата в ъгълчето на устните си. Това не само я направи още по-хубава и „печена“ в очите на приятелите й, но й придаде и вид на зрял човек.

Когато момчетата отново погледнаха към улицата, видяха, че вдовицата на шерифа разговаря с госпожа Гринъл. Разговорът им не беше дълъг. Госпожа Пъркинс бе извадила голям кафяв плик от чантата си и те видяха как го подава на госпожа Гринъл. Няколко секунди по-късно госпожа Гринъл почти затръшна вратата пред лицето на посетителката си.

— О, това беше доста грубо! — възкликна Бени. — Заслужава в продължение на цяла седмица да остава след часовете!

Джо и Нори се засмяха.

Госпожа Пъркинс бе така озадачена, че в продължение на един дълъг миг просто си стоеше на стъпалата пред къщата. После обърна бавно лице към парка и децата побързаха инстинктивно да се притаят в сенките. Така я изгубиха от поглед, ала Джо откри една пролука в дървената стена и надзърна през нея.

— Връща се към главната — докладва той. — Сега продължава нагоре по улицата… отново пресича…

Бени вдигна въображаем микрофон.

— Имаме видимост на единайсет часа.

Джо подмина думите му без коментар.

— Сега тръгва по моята улица — добави и се обърна към приятелите си: — Дали не възнамерява да посети мама?

— Мил Стрийт минава през четири карета, човече — отвърна му Бени. — Вероятността да е тръгнала към вас е минимален.

Джо въздъхна облекчено, макар че и сам не можеше да каже защо се притеснява от евентуално посещение на Бренда Пъркинс. Може би защото майка му си имаше предостатъчно грижи покрай баща им, който се намираше извън града, и момчето не искаше да я разстройват още повече. Беше му забранила да участва в сегашната им „мисия“ (както я бяха нарекли трите хлапета) и добре че беше госпожица Шамуей, за да я разубеди. Тя й обясни, че Дейл Барбара е избрал именно Джо за тази работа и е изключително важно тя да бъде свършена.

— Госпожо Макклачи — бе казала Джулия, — ако някой изобщо може да се справи с този уред, това е вашият син.

Тези думи накараха Джо да се почувства много приятно, ала щом погледна към притесненото лице на майка си, настроението му изведнъж помръкна. От появата на Купола бяха минали едва три дни, но си личеше, че Клеър вече бе изгубила тегло. Начинът, по който държеше снимката на баща му, също караше Джо да се чувства зле. Сякаш го смяташе за умрял. А според момчето положението далеч не беше толкова лошо — баща му най-вероятно се излежаваше в някой мотел, където пиеше бира и гледаше филми по кабелната.

В крайна сметка майка му се бе съгласила с госпожица Шамуей.

— Да, стане ли въпрос за джаджи, той има страшен талант. От малък си е такъв. — После го измери с поглед от главата до петите и въздъхна. — Кога порасна толкова висок, сине?

— Не знам — отвърна чистосърдечно Джо.

— Ако те пусна да отидеш, обещаваш ли ми да внимаваш?

Той кимна.

— Вземи и приятелите си с теб — посъветва го Джулия.

— Вени и Дрейк? Добре.

— Бъдете дискретни — добави Джулия. — Нали знаеш какво значи това?

— Да, госпожо. Да не се набиваме на очи.

Двамата се спогледаха и тя прочете в очите му онова, което майка му не биваше да чуе:

„Да внимаваме да не ни хванат.“

[1] Популярен комиксов герой, за когото са създадени множество анимационни филми, както и игралният „G. I. Joe: Изгревът на Кобра“ (2009) на режисьора Стивън Сомърс. — Б.пр. ↑

3.

Бренда изчезна сред дърветата от двете страни на Мил Стрийт.

— Добре — кимна Бени. — Да вървим.

Той внимателно загаси цигарата си в импровизирания пепелник, след което отиде до колелото си и вдигна пазарската чанта от багажника. Вътре беше жълтият Гайгеров брояч, който бе минал през ръцете на Барби, Ръсти, Джулия… за да се озове при тримата приятели.

Джо взе капачката от сока и загаси цигарата си с мисълта, че трябва да опита отново, когато разполага с повече време, за да се концентрира над преживяването. От друга страна, може би пък беше по-добре да не го прави. Вече беше пристрастен към компютрите, комиксите на Брайън К. Вон и карането на скейтборд. Предостатъчно дини за една мишница.

— Скоро покрай нас ще започнат да минават хора — каза той на Бени и Нори. — И то много хора. Да се надяваме, че ще бъдат толкова уморени от забавленията си пред супермаркета, че няма да ни обърнат внимание.

В съзнанието му прозвучаха думите на госпожица Шамуей колко важно може да се окаже това за града. Той специално не се нуждаеше от убеждаване; вероятно разбираше значението на мисията им по-добре не само от майка си, но и от самата Джулия.

— А ако минат полицаи? — замисли се Нори.

— Тогава се връща обратно в торбата, а оттам излиза фризбито — отвърна Джо.

— Наистина ли смяташ, че под градския парк има заровен извънземен генератор? — попита Бени.

— Казах, че не е изключено — отбеляза Джо с малко по-остър тон, отколкото бе възнамерявал. — Всичко е възможно.

В интерес на истината според него това не просто бе възможно, но и беше доста вероятно. Ако Куполът нямаше свръхестествен произход, значи представляваше силово поле. А едно силово поле се нуждаеше от генератор, който да го захранва. Тоест оставаше им само да го намерят, за да се докаже тази теория… В същото време Джо не искаше да ги надъхва предварително с твърде високи очаквания; времето щеше да покаже дали е прав или не.

— Да започваме — предложи Нори и се шмугна под жълтата полицейска лента. — Надявам се вие двамата да сте се молили както трябва на боговете.

Джо не смяташе, че трябва да се моли за нещо, което може да свърши сам, ето защо молитвата му бе малко по-различна — ако открият генератора, Нори Калвърт да го дари с още една целувка. Този път по-дълга от предишната.

4.

По-рано тази сутрин, по време на „подготвителната“ им среща в дневната на Макклачи, Джо Плашилото бе събул първо дясната си маратонка, а после и белия спортен чорап, който носеше.

— Бързо лакомство ми дай или как мирише туй узнай! — подхвърли весело Бени.

— Млъквай, тъпчо — отвърна му Джо.

— Не наричай приятеля си „тъпчо“ — направи му забележка майка му, ала не пропусна да хвърли укорителен поглед и на Бени.

Нори се въздържа от коментар; просто гледаше заинтригувано как Джо слага чорапа върху килима и го приглажда с длан.

— Това е Честърс Мил — каза той. — Има същата форма, нали?

— Съвсем прав си, амиго — съгласи се Бени. — Но такава е съдбата ни — да живеем в град, който прилича на чорапа на Джо Макклачи!

— Както и на обувка на възрастна жена — добави Нори.

— Имало едно време старица, която в обувка живеела… — изрецитира госпожа Макклачи, припомняйки си забравено стихче от детството си. Седеше на дивана със снимката на съпруга си в скута. В същата поза я бе заварила и Джулия Шамуей, когато бе дошла с Гайгеровия брояч вчера следобед. — И толкова много дечица родила, че как да ги изхрани по цял ден се чудела…

— Точно така, мамо — обади се Джо, едва удържайки се да не се разхили. В училище бяха променили последния стих на: „И толкова много дечица родила, че путката й направо се разглобила.“

Той побърза да сведе очи към чорапа на пода.

— Е, този чорап има ли център според вас?

Бени и Нори се замислиха. Фактът, че подобен въпрос бе в състояние да ги заинтригува, бе едно от нещата, които Плашилото обожаваше в тях.

— Може би не както един кръг или правоъгълник имат център… — предположи Нори. — Те все пак са геометрични фигури.

— Предполагам, че чорапът също е геометрична фигура — изтъкна Бени, — но не знам как бихме я нарекли. Чорапоъгълник?

Нори се засмя. Дори Клеър се усмихна, макар и едва забележимо.

— На картата Честърс Мил е по-скоро шестоъгълник — отбеляза Джо, — но сега не мислете за това. Просто кажете какво ви диктува вътрешната логика.

Нори посочи мястото, където стъпалото на чорапа преминаваше в горната му част.

— Ето тук е центърът му.

Джо направи малка точица с химикалката си.

— Не знам дали това ще се изпере, господинчо — обади се Клеър. — Но и бездруго вече ти трябват нови. — И преди синът й да зададе следващия си въпрос, тя добави: — Предполагам, че на картата на това място се пада градският парк. Там ли смятате да ходите?

— Да, първо там смятаме да отидем — отвърна Джо, леко раздразнен, задето му бяха отнели обяснението под носа.

— Защото, ако изобщо има някакъв генератор — продължи замислено госпожа Макклачи, — според теб той трябва да се намира в центъра на града. Или възможно най-близо до него.

Синът й кимна.

— Поздравления, госпожо Макклачи! — възкликна Бени и вдигна дясната си длан. — Дайте ми пет, майко на моя брат по душа!

Клеър Макклачи се усмихна малко по-широко и плесна дланта на момчето със своята. После добави:

— Е, поне паркът е безопасно място. — Внезапно се замисли и смръщи вежди. — Или поне така се надявам, ама кой знае?

— Не се тревожете — успокои я Нори. — Аз ще ги наглеждам.

— Само ми обещайте, че ако откриете нещо, ще оставите специалистите да се занимават с него — поиска жената.

„Мамо — помисли си Джо, — мисля, че ние сме специалистите.“ Обаче не го каза. Знаеше, че така щеше да я разтревожи още повече.

— Честна дума — заяви Бени и отново вдигна длан. — Още веднъж, о, майко на моя брат по…

Този път Клеър не помръдна ръце от снимката на съпруга си.

— Обичам те, Бени, но понякога ставаш досаден.

Момчето се усмихна кисело.

— И моята майка казва същото.

5.

Джо и приятелите му вървяха надолу по хълма към откритата естрада в центъра на парка. Зад тях река Престил тихо си мърмореше. Нивото й беше забележимо по-ниско, защото Куполът я преграждаше като бент в северозападната част на града. И ако невидимата бариера си останеше на мястото, помисли си Плашилото, до утре-вдругиден реката щеше да се превърне в тинесто мочурище.

— Добре — заяви Бени. — Стига сме се размотавали. Време е суперскейтърите да спасят Честърс Мил. Хайде да пускаме тази джаджа!

С изключително внимание (и почти религиозен трепет) Джо извади Гайгеровия брояч от пазарската чанта. Батерията, която го бе захранвала, отдавна се бе изтощила и бе отделила гъста лепкава маса, но с помощта на малко хлебна сода бяха успели да отстранят корозията. Нори пък бе успяла да открие не една, а цели три шестволтови батерии в бащиния й килер за инструменти. „Той е истински маниак на тема батерии — сподели тя на двете момчета — и веднъж щеше да се пребие, докато се мъчеше да кара скейтборд, но аз си го обичам.“

Джо постави палец върху лостчето, което включваше уреда, и ги изгледа мрачно.

— Нали си давате сметка, че дори и да не отчете нищо, пак може да има генератор, но такъв, който просто не излъчва алфа– и бета-вълни…

— Хайде, включвай го най-сетне! — прекъсна го Бени. — Това напрежение направо ме убива.

— Прав е — кимна Нори. — Пускай го.

Тогава се случи нещо странно. Бяха изпробвали Гайгеровия брояч много пъти из къщата на Джо и той си работеше перфектно — например, щом го доближиха до стар часовник с радиев циферблат, стрелката му забележимо потрепна. Всеки от тях се бе изредил да тества уреда. Сега обаче, когато вече бяха тук — в „проучвателната зона“, както казваха учените, — Джо имаше чувството, че ръката му е замръзнала. А на челото му бе избила пот. Усещаше я как се събира на по-големи капчици, които всеки момент ще се търкулнат по лицето му.

Сигурно щеше да стои още дълго така, ако Нори не бе сложила ръката си върху неговата. После и Бени последва примера й. Тримата заедно натиснаха лостчето и стрелката в прозорчето „Отчитания в секунда“ моментално скочи на +5, а Нори стисна рамото на Джо. Сетне обаче се върна на +2 и момичето разхлаби пръстите си. Никой от тримата нямаше опит с подобни измервателни уреди, но предположиха, че това е нормалният радиационен фон.

Джо закрачи бавно около естрадата, протегнал напред Гайгер-Мюлеровата тръбичка, която бе свързана с брояча посредством нещо като старомоден телефонен кабел. Лампичката светеше в ярко кехлибарено, а стрелката, макар и да потрепваше от време на време, предимно си стоеше близо до нулата. Резкият й скок, на който бяха станали свидетели в началото, вероятно бе предизвикан от техните движения. Джо не беше изненадан — част от него добре съзнаваше, че няма да стане толкова лесно, — ала в същото време изпитваше горчиво разочарование. Сам се изненада от лекотата, с която разочарованието и липсата на изненади се допълваха взаимно — бяха също като онези готини телевизионни актриси, близначките Олсен.

— Дай на мен — каза Нори. — Може да имам по-голям късмет.

Джо й връчи уреда, без да се възпротиви. През следващия час и нещо те кръстосваха парка, като се редуваха с брояча. По някое време видяха как една кола завива по Мил Стрийт, но не забелязаха, че Рени Младши (който отново се чувстваше по-добре) е зад волана й. Той също не ги видя. По-късно пък по улицата профуча линейка — с включена сирена и мигащи светлини, — очевидно устремена към „Фуд Сити“. Хлапетата се загледаха подире й, но побързаха да се върнат към мисията си и бяха погълнати от нея, когато Младши отново се появи — този път зад волана на бащиния си хамър.

Така и не прибягнаха до фризбито, което си бяха донесли за параван; бяха твърде заети с радиационните си проучвания. Не се и наложи да го вадят от чантата. Малцина от жителите на града, забързани към домовете си, хвърлиха погледи към парка. Някои бяха ранени, повечето носеха заграбени продукти, а трети бутаха натоварени догоре пазарски колички. Почти всички обаче изглеждаха засрамени.

По пладне трите хлапета вече бяха на път да се откажат. Освен това бяха огладнели.

— Да отидем у нас — предложи Джо. — Мама ще ни приготви нещо за хапване.

— Супер! — възкликна Бени. — Надявам се да е задушено по китайски. Майка ти го прави страхотно!

— Преди това да минем по Моста на мира и да пробваме от другия бряг на Престил, а? — подхвърли Нори.

Джо вдигна рамене.

— Добре, но там няма нищо освен дървета. Пък и се отдалечаваме от центъра.

— Така е, но… — тя не довърши изречението си.

— Какво?

— Нищо. Просто ми хрумна нещо. Сигурно е глупаво и нищо няма да излезе, но пък нека опитаме…

Момчетата се спогледаха. Бени вдигна рамене и й подаде Гайгеровия брояч.

Върнаха се при моста и отново се промушиха под жълтата полицейска лента. Пасажът тънеше в сумрак, ала не беше толкова тъмно, че Бени да не види как стрелката на уреда се размърдва, когато надзърна през рамото й. Пристъпваха внимателно, за да не подлагат на изпитание и бездруго оределите дъски под краката им. Когато излязоха от другата страна, зърнаха старата табела, информираща ги: „НАПУСКАТЕ ПАРКА НА ЧЕСТЪРС МИЛ, СЪЗДАДЕН ПРЕЗ 1808 Г.“ Добре утъпкана пътека водеше нагоре по хълма, чийто склон бе гъсто обрасъл с дъбови, букови и ясенови дървета. Листата им висяха безжизнени и неподвижни и придаваха мрачен и потискащ вид на есенните им одежди.

Щом достигнаха подножието на пътечката, стрелката в „Отчитания в секунда“ се колебаеше между +5 и +10. После изведнъж скочи на +500, а оттам — на +1000. Горният край на циферблата бе маркиран с червено. Стрелката все още бе далеч от него, ала Джо бе сигурен, че в момента показва нещо повече от радиационния фон.

Бени не откъсваше поглед от леко потрепващата стрелка, а Джо — от Нори.

— Какво ти беше хрумнало? — попита. — Не се притеснявай да го кажеш, защото идеята ти явно никак не е глупава.

— Точно така — кимна Бени и почука по прозорчето „Отчитания в секунда“. Стрелката подскочи и се върна между +7 и +8.

— Мислех си дали генераторът и трансмитерът му са едно и също нещо — отвърна момичето. — Защото трансмитерът не е задължително да се намира по средата, а просто трябва да е достатъчно нависоко.

— Предавателят на радиото не е нависоко — изтъкна Бени. — Разположен е на полянката и оттам разпраща сигнала си. Виждал съм го с очите си.

— Така е, но тук имаме нещо супермощно — отбеляза Нори. — Татко ми каза, че мощността му сигурно надхвърля сто хиляди вата или там някъде… Може би това, което търсим, има по-малък обхват. И се замислих коя е най-високата част на града?

— Блек Ридж — каза Джо.

— Именно — съгласи се тя и вдигна малкия си юмрук.

Джо го удари леко със своя и посочи с ръка.

— Значи натам. Разстоянието е към четири-пет километра. — Той насочи тръбичката на брояча в тази посока и тримата ахнаха изумено, когато стрелката се издигна до +10.

— Да си го начукам — промълви Бени.

— Изчакай да станеш на четирийсет — подхвърли му Нори. Брутално пряма както винаги… но се изчерви. Леко.

— Недалеч от Блек Ридж Роуд има голяма овощна градина — заяви Джо. — Оттам се открива гледка към целия град, както и към ТР-90. Или поне така съм чувал от баща си. Може би трансмитерът е там. Нори, ти си истински гений! — В края на краищата нямаше защо да я чака тя да го целуне, когато можеше и сам да го направи. Въпреки това обаче не посмя да отиде по-далеч от ъгълчето на устните й.

Изглежда й стана приятно, обаче между очите й все още се виждаше малка бръчица.

— Може пък нищо да не излезе. Стрелката не полудя, както очаквах. Можем ли да отидем до там с колелата?

— Разбира се — отвърна Джо.

— Но след като обядваме — добави Бени. Неслучайно се смяташе за най-практичния член на компанията.

6.

Докато Джо, Бени и Нори обядваха в дома на семейство Макклачи (желанието на Бени се сбъдна — Клеър им приготви задушено по китайски), а Ръсти Евърет, подпомогнат от Барби и двете тийнейджърки, се грижеха за пострадалите в „Кати Ръсел“, Големия Джим Рени седеше в кабинета си и преглеждаше списъка със задачите си за деня.

Щом зърна джипа си да се връща на заден ход по алеята, отметна и последния ред, който гласеше: „Бренда да се изхвърли при останалите.“ Е, беше готов — или поне в близко време нямаше да бъде по-готов от сега. И дори проклетият Купол да изчезнеше още днес следобед, важното беше, че се бе погрижил за задника си.

Младши влезе в кабинета и подхвърли ключовете за хамъра на бюрото на Големия Джим. Рибешки бледото му лице се нуждаеше от бръснене повече от всякога, но поне вече не приличаше на ходещ труп. Кървясалото му ляво око също изглеждаше доста по-добре.

— Всичко готово ли е, синко?

Младши кимна.

— Отиваме ли в пандиза?

— Ние не — отвърна Големия Джим. Подобна мисъл изобщо не му бе минавала през ума дори когато Пъркинс му се натресе тук и започна да го засипва с обвиненията си. Той се усмихна. — За разлика от Дейл Барбара.

— Никой няма да повярва, че е убил Бренда Пъркинс.

Големия Джим продължаваше да се усмихва.

— Ще повярват. Вече са толкова наплашени, че ще го повярват и още как. Така стават тези неща.

— Откъде знаеш?

— Защото се уча от историята. Ти също би трябвало да го направиш по някое време. — На езика му беше да попита защо Младши бе напуснал гимназията — дали бе изключен, бяха го скъсали на изпитите или сам си беше тръгнал? Обаче моментът не бе подходящ. Ето защо реши да узнае дали синът му би свършил още нещичко за него…

Младши потърка слепоочието си.

— Няма проблеми. Като ще е гарга, да е рошава.

— Обаче ще ти трябва помощ. Можеш да се обадиш на Франк, макар че аз лично предпочитам Картър Тибодо. Не и Сиърлс обаче. Свестен младеж е, но си е малко тъпичък.

Младши не каза нищо. Големия Джим отново се зачуди какво ли му имаше на момчето. Но дали наистина искаше да узнае? Може би, когато кризисното положение приключеше. Междувременно бе сложил толкова много тигани и тенджери на печката си, че вечерята определено щеше да бъде готова съвсем скоро.

— Какво трябва да направя?

— Почакай само да проверя едно нещо — каза баща му и посегна към мобилния си телефон. Всеки път, когато апаратът му потрябваше, очакваше да бъде неприятно изненадан, но проклетата джаджа все още функционираше. Макар и само за градски разговори, но това бе всичко, което му трябваше. Той набра номера на полицейското управление. Телефонът там иззвъня три пъти, преди Стейси Могин да го вдигне. От деловия й, спокоен тон не бе останала и следа — жената звучеше разстроена и напрегната, — което не беше никак изненадващо на фона на случилото се тази сутрин. Освен това и в участъка явно цареше нажежена атмосферата, съдейки по врявата, достигаща до слуха на Големия Джим.

— Свързахте се с полицията — каза тя. — Ако случаят не е спешен, моля, затворете и се обадете по-късно. В момента сме ужасно зае…

— Джим Рени е, пиленце — каза той, макар и да знаеше, че Стейси мрази да я наричат така. Всъщност именно затова го направи. — Дай ми шерифа. Веднагически.

— Точно в момента се опитва да прекрати един юмручен бой пред приемната — отвърна тя. — Обади се пак по-къс…

— Не, не мога да се обадя по-късно — прекъсна я отново. — Да не мислиш, че щях да звъня, ако не беше важно? Просто отиди там, пиленце, и цапардосай най-агресивния. После кажи на Пит да отиде в кабинета си, за да…

Тя не го остави да довърши, но и не превключи телефона в режим на изчакване. В следващия миг слушалката издрънча силно в бюрото. Големия Джим обаче не изгуби самообладание; когато влизаше под кожата на някого, обичаше да го знае. Чу как някой крещи: „Крадлив кучи син!“ и това го накара да се усмихне.

Малко по-късно Стейси превключи на изчакване, макар и без да го информира. Известно време Големия Джим слуша дрънканиците на Макгръф Полицейското куче[1], след което някой най-сетне вдигна слушалката. Беше Рандолф. Звучеше така, сякаш не може да си поеме дъх.

— Говори бързо, Джим, защото тук е пълна лудница. Тези, които не отидоха в болницата заради счупени ребра или нещо друго, са побеснели като оси. Всеки обвинява някой друг. Опитвам се да предотвратя запълването на килиите ни, но поне половината сякаш изгарят от желание да се озоват там!

— Е, шерифе, увеличаването на полицейския състав вече не ти ли се струва по-добра идея?

— Определено! Отнесохме сериозен тупаник. Един от новоназначените полицаи — малката Ру — е в болницата с разбита долна челюст. Прилича на годеницата на Франкенщайн.

Усмивката на Големия Джим се разшири. Значи Сам Вердро добре се бе представил. Това обаче също бе нещо напълно закономерно, щом веднъж си го напипал — наложи ли се да подадеш топката (в онези редки случаи, когато не можеш да стреляш сам), винаги я подаваш на този, когото трябва.

— Някой я е замерил с камък. Както и Мел Сиърлс. Момчето беше в безсъзнание за известно време, но вече е по-добре. И той е грозна картинка. Пратих го в болницата да го зашият.

— Срамота! — отбеляза Големия Джим.

— Някой явно е взел на прицел служителите ми. И както изглежда, не е сам в тая работа. Голям Джим, смяташ ли, че ще се намерят доброволци, с които да увеличим числения си състав?

— Мисля, че в Честърс Мил има достатъчно почтени и добре сложени младежи, които с радост ще се включат в опазването на реда — отвърна градският съветник. — Даже познавам няколко идеални кандидати от паството на Христа Светия изкупител. Момчетата на Килиън например.

— Джим, синовете на Килиън са тъпи като галоши!

— Знам, обаче са ячки и ще изпълняват всякакви заповеди — изтъкна Рени. — Освен това умеят и да стрелят.

— Ще въоръжаваме ли новите полицаи? — в тона на Рандолф се долавяха едновременно надежда и колебание.

— След случилото се днес? Разбира се. Като за начало си мислех за десетина-дванайсет добри, свестни младежи, на които да можем да разчитаме. Франк и Младши ще ни помогнат да ги изберем. А ако кризата не отмине до следващата седмица, ще имаме нужда и от още. Ще им плащаме в купони. И ще получат първи от провизиите, когато — и ако — започне разпределението на дажбите. Те и семействата им.

— Добре. Тогава изпрати тук Младши, става ли? Франк е при мен, както и Тибодо. И на него не му се размина и трябваше да му сменят превръзката на ръката, обаче сега ми се вижда добре. — Шерифът понижи глас: — Каза, че Барбара му сменил превръзката. И че свършил страхотна работа в болницата.

— Трогателно. Е, съвсем скоро нашият господин Барбара вече няма да сменя превръзки. Не мога да ти изпратя Младши, понеже трябва да свърши нещо друго. Тибодо също ми е необходим. Така че му кажи да дойде при мен.

— За какво ти е?

— Ако трябваше да знаеш, щях да ти кажа. Просто му кажи да дойде. Младши и Франк ще изготвят списъка с потенциалните нови попълнения по-късно.

— Ами… щом казваш, че така тряб…

Рандолф бе прекъснат от внезапен трясък. Нещо тежко или се прекатури, или бе стоварено на земята с голяма сила.

— Спрете веднага! — изрева шерифът.

Усмихнат, Големия Джим отдалечи телефона от ухото си. Шумотевицата бе толкова силна, че дори от такова разстояние чуваше всичко с кристална яснота.

— Разкарайте тия двамата… не тия, идиот такъв, ДРУГИТЕ двама… НЕ, не искам да ги арестувате! Искам просто да ги изхвърлите оттук! Насила, ако трябва! Просто ги вдигнете и ги изхвърлете навън!

Миг по-късно отново говореше с Рени:

— Напомни ми, ако обичаш, защо поисках тази работа, че нещо започнах да забравям…

— Всичко ще се нареди — успокои го Големия Джим. — Утре ще имаш петима нови служители — сериозни момчета, изпълнени със сили, — а в четвъртък ще се сдобиеш с други пет. А може и повече. Сега изпрати младия Тибодо при мен. Междувременно гледай да подготвиш оная килия в дъното за новия й обитател. Господин Барбара ще се настани там още днес следобед.

— По какво обвинение?

— Как ти звучат четири убийства плюс подстрекаване към бунт пред местния супермаркет? Достатъчно ли е?

И затвори, преди Рандолф да успее да му отговори.

— Какво искаш от мен и Картър? — попита Младши.

— За днес следобед ли? Трябва да се свърши малко разузнавателна и подготвителна работа… Аз ще ви помогна за второто. После ще отидете да арестувате Барбара. Мисля, че ще ти хареса.

— Определено.

— Щом Барбара се озове в пандиза, двамата с полицай Тибодо трябва добре да се навечеряте, защото същинската ви работа е довечера.

— Какво трябва да направим?

— Да опожарите редакцията на „Демократ“. Как ти се струва?

Очите на Младши се разшириха от изумление.

— Защо?

Големия Джим не очакваше подобен въпрос, ала се постара да скрие разочарованието си от реакцията на Младши.

— Защото на фона на предстоящите събития вестникът изобщо не се вписва в интересите на града ни. Други въпроси?

— Тате… — започна колебливо синът му, — случайно да ти е хрумвало някога, че може би си луд?

Големия Джим кимна.

— Да, синко, луд съм — ухили се. — Луд и опасен.

[1] Макгръф Полицейското куче — анимационен герой, използван от Националния съвет по предотвратяване на престъпленията в множество рекламни клипове. — Б.пр. ↑

7.

— Колко пъти съм била в тази стая — възкликна отнесено Джини Томлинсън — и никога не ми е хрумвало, че един ден и аз ще се озова на масата за прегледи!

— И едва ли си очаквала за теб да се грижи човекът, който обикновено ти сервира сутрешния бифтек с яйца. — Барби се опитваше да звучи жизнерадостно, ала слагаше превръзки и бинтове още от първия рейс на линейката и вече бе сериозно уморен. Голяма част от умората му се дължеше на допълнителен стрес; ужасно се притесняваше да не би да влоши състоянието на някой пациент, вместо да го подобри. Същите тревоги се четяха и по лицата на Джина Буфалино и Хариет Бигълоу, но за разлика от него в техните глави не тиктакаше неумолимият часовник „Джим Рени“, отброяващ последните мигове на свободата му.

— Май ще мине доста време, преди да мога отново да хапна бифтек — въздъхна Джини.

Ръсти се бе погрижил за носа й, преди да погледне някой друг от пострадалите покрай супермаркета. Барби му беше помогнал — държеше неподвижно главата на старшата сестра и й нашепваше окуражителни думи. Ръсти пъхна в ноздрите й тампончета, напоени с медицински кокаин. После изчака десет минути, докато упойката подейства (използва това време, за да намести една лошо изкълчена китка и да сложи еластична превръзка на подутото коляно на страдаща от затлъстяване жена), извади тампончетата и взе скалпела. Барби се възхити от сръчността и бързината му. Преди да е успял да каже на Джини да извика: „Ядец!“, Евърет вече бе пъхнал скалпела чак до дръжката в ноздрите й, след което го притисна към носната й преграда и го използва като лост.

„Също като човек, който си сменя джантата“ — помисли си Барби и се заслуша в тихичкото, но ясно доловимо изхрущяване, възвестяващо завръщането на носа на Джини към нормалното му състояние. Жената не извика, обаче ноктите на ръцете й пробиха дупки в хартията, покриваща масата за прегледи, а по бузите й се търкулнаха сълзи.

Вече бе по-спокойна — Ръсти й беше дал два перкосета, — но едното й око (при това по-слабо подутото) продължаваше да сълзи. Бузите й бяха морави и подпухнали. Барби си помисли, че изглежда като Роки Балбоа след мача с Аполо Крийд.

— Виж нещата от хубавата им страна — каза той.

— Има ли такава?

— Определено. Онази Ру ще кара цял месец на супа и млечни шейкове.

— Джорджия? Чух, че също е пострадала. Много ли е зле?

— Ще оживее, но ще мине доста време, преди отново да се разхубави.

— Да се разхубави? Тя? Никога не е била красавица и няма и да бъде. — Джини понижи глас: — Тя ли пищеше така?

Барби кимна. Воплите на Джорджия наистина бяха огласяли цялата болница.

— Ръсти й даде морфин, но в началото изобщо не й подейства. Явно защото девойчето има телосложение на биволица.

— И съвест на крокодил — добави старшата сестра. — Не пожелавам на никого това, което й се случи, обаче ето един чудесен пример за кармично възмездие. Откога съм тук? Проклетият ми часовник е счупен.

Барби погледна своя.

— Сега е четиринайсет и трийсет. Следователно от пет часа и половина си поела по пътя на възстановяването. — Той се протегна, чу как гръбнакът му изпука и почувства известно облекчение. Май Том Пети беше съвсем прав, когато бе изпял, че чакането е най-гадното нещо на света. Струваше му се, че ще се чувства далеч по-добре, когато се озове в килията. Освен ако не беше мъртъв, естествено. Не биваше да се пренебрегва, че най-удобно за враговете му беше да го убият заради „оказана съпротива по време на арест“.

— Защо се усмихваш? — попита го Джина.

— Няма значение. — Той вдигна едни пинсети. — Сега мирувай и ме остави да свърша това. Колкото по-скоро започнем, толкова по-скоро ще свършим.

— Трябва да стана и да ти помогна.

— Опиташ ли се да станеш, помощта ти ще се изчерпи с това да паднеш на пода.

Тя изгледа пинсетите.

— Знаеш ли изобщо какво да правиш с тях?

— Да се обзаложим ли? Имам златен медал от Олимпиадата по вадене на стъкълца.

— Надминаваш дори бившия ми съпруг по дрънкане на глупости — усмихна се тя. Барби предположи, че я боли — въпреки болкоуспокояващите, — и точно затова усмивката й го накара да я хареса още повече.

— Няма да се окажеш от онези неприятни медицински служители, които се превръщат в тирани, щом дойде техният ред да бъдат лекувани, нали? — попита.

— Не, такъв беше доктор Хаскел. Веднъж под нокътя на палеца му се заби голяма треска и когато Ръсти предложи да я извади, заяви, че предпочитал това да бъде направено от специалист. — Тя се засмя, ала миг по-късно първо се намръщи, а после изстена.

— За да се почувстваш по-добре, ще ти кажа, че ченгето, което те удари, бе улучено с камък в главата.

— Ето я пак кармата. Изписахте ли го вече?

— Да. — Мел Сиърлс бе напуснал болницата преди два часа с бинтована глава.

Барби се наведе към нея с пинсетите и тя инстинктивно отвърна глава. Той допря внимателно длан до по-малко подутата й буза и върна лицето й в предишното положение.

— Знам, че се налага — въздъхна тя. — Просто много ме е страх за очите ми.

— Като се има предвид колко силно те удари, имаш късмет, че стъкълцата са се забили около тях, а не вътре в тях.

— Знам. Само недей да ми причиняваш болка, става ли?

— Става — кимна той. — Ще се изправиш на крака за нула време, Джини. Ще бъда много бърз.

Той избърса ръцете си, за да е абсолютно сигурен, че са сухи (не искаше да слага ръкавици, понеже щяха да нарушат прецизността му), и се наведе по-близо. Поне шест-седем малки парченца от счупените лещи се бяха забили във веждите и около очите й, ала онова, което го притесняваше най-много, беше миниатюрното стъклено острие точно под ъгълчето на лявото й око. Барби беше сигурен, че Ръсти веднага би го извадил, ако го беше видял, но медикът се бе концентрирал над носа й.

„Направи го бързо — каза си. — Неуверените винаги се дънят.“

Той хвана здраво парченцето, измъкна го и го пусна в пластмасовото легенче на плота. На мястото, където се бе намирало, се появи капка кръв с големината на перличка.

— Готово — въздъхна облекчено. — Най-страшното мина. Съвсем малко остана. Оттук насетне ще е като детска игра.

— От твоите уста в божиите уши — изрече Джини.

Тъкмо бе махнал и последното стъкълце, когато Ръсти отвори вратата на стаята за прегледи и каза на Барби, че има нужда от помощта му. В едната си ръка държеше метална кутия от бонбони.

— За какво? — поинтересува се Барби.

— За един хемороид, който върви като човек — отвърна Ръсти. — Този анален цирей иска да си тръгне с плячката си от супермаркета. При нормални обстоятелства с радост бих го оставил да разкара задника си оттук, ала точно сега мисля да го използвам за нещо.

— Джини? — обърна се Барби към сестрата. — Добре ли си?

Тя му махна да върви към вратата. Той я послуша и тръгна след парамедика, ала щом прекрачи прага, Джини неочаквано му извика:

— Хей, красавецо!

Той се обърна и видя как жената му изпраща въздушна целувка.

Барби я улови и излезе в коридора.

8.

В Честърс Мил имаше само един зъболекар. Името му беше Джо Боксър. Кабинетът му се намираше в края на Страут Лейн и прозорците му гледаха към река Престил и Моста на мира. За съжаление живописният пейзаж се скриваше от погледа им, щом седнеха веднъж на зъболекарския стол, понеже Боксър често спускаше облегалката му до хоризонтално положение. Тогава единствената гледка, разкриваща се пред очите им, бяха залепените на тавана снимки на кучето — порода чихуахуа — на стоматолога.

— Имам чувството, че на една от тях проклетият пес е сниман, докато се изхожда — сподели веднъж Дъги Туичъл на Ръсти след посещението си при зъболекаря.

— Освен ако кучето не обича да си клечи така, но не ми се вярва. Сигурно съм прекарал поне половин час, зяпайки как рунтавата изтривалка с очи ходи по нужда, докато Бокс извади двата мъдреца, за които бях дошъл. С бургия, както ми се стори.

Фирмената табелка пред кабинета на доктор Боксър приличаше на баскетболни шорти, достатъчно големи, за да станат на някой великан от приказките. Бе боядисана в крещящо яркозелено и златисто — цветовете на „Дивите котки“ от Честърс Мил. Там пишеше: „ДЖОУЗЕФ БОКСЪР, СТОМАТОЛОГ“, а отдолу: „БЪРЗО И БЕЗБОЛЕЗНЕНО!“ Всички бяха единодушни, че беше доста бърз, но дали наистина работеше безболезнено… Това бе меко казано спорен въпрос. Освен това не признаваше никакви медицински осигуровки и приемаше само пари в брой. Ако някой дървосекач с подути венци и издути като на катерица бузи влезеше в кабинета му и започнеше да говори за стоматологичната си осигуровка, Бокс най-нагло му заявяваше да си вземе парите обратно от медицинските фондове и едва тогава да се върне при него.

Малко конкуренция в града вероятно би го накарала да посмекчи драконовската си политика, ала петимата или шестима стоматолози, които бяха опитали да заработят в Честърс Мил от началото на деветдесетте, в крайна сметка се бяха отказали. Носеха се слухове, че тази липса на конкуренция навярно се дължи на добрия приятел на Джо Боксър — Джим Рени, — ала така и не се намериха доказателства в подкрепа на това твърдение. Междувременно хората виждаха Боксър почти всеки ден зад волана на неговото порше, на чиято броня бе залепен стикер с надпис: „Другата ми кола също е порше.“

Когато Ръсти закрачи енергично по коридора, следван по петите от Барби, Боксър тъкмо се бе устремил към големите двойни врати на болницата. Или по-скоро се опитваше да ги достигне, защото Туич го държеше здраво за ръката. В другата си ръка зъболекарят държеше голяма пазарска кошница, пълна с дълбоко замразени гофрети. Нищо друго; само пакети с въпросните полуфабрикати. Барби се запита — и то не за първи път, — дали все още не лежи в канавката зад паркинга на „Дипърс“, пребит до смърт и с халюциниращ вследствие на комоциото мозък…

— Не мога да остана! — викаше Боксър. — Трябва веднага да се прибера и да ги сложа във фризера! Да не говорим, че това, което искаш от мен, абсурд да се получи, така че ме пусни да си ходя!

Барби забеляза лейкопласта над една от веждите на зъболекаря, както и широката превръзка на дясната му предмишница. Явно Боксър бе участвал в сериозна схватка за замразените си гофрети…

— Кажи на тоя грубиян да си разкара ръцете от мен! — обърна се стоматологът към Ръсти. — Вече се погрижиха за мен и е време да се прибирам вкъщи.

— Не още — изтъкна Евърет. — Опитваш се да се измъкнеш безплатно, а аз очаквам да си платиш за лечението.

Боксър беше дребничко човече, не повече от метър и шейсет и два на ръст, но в този миг вирна високомерно глава и изпъчи пилешките си гърди.

— Можеш да очакваш, каквото си искаш — заяви той. — Не смятам, че зъбно-челюстната хирургия, — за която щатът Мейн не ме е упълномощавал, между другото — е съизмерима с няколко си там превръзки. Работя като стоматолог, за да си изкарвам прехраната, Евърет, и очаквам да ми плащат справедливо за труда ми.

— Ще ти се заплати в Рая — обади се Барби. — Нали така разправя твоят приятел Рени?

— Това няма нищо общо с…

Барби направи крачка напред и се загледа в зелената пазарска кошница на зъболекаря. На дръжката й пишеше: „Собственост на ФУД СИТИ“. Боксър се опита — без особен успех — да закрие съдържанието й с длан.

— Като заговорихме за плащане, ти плати ли за тези гофрети?

— Не ставай смешен. Всички грабеха като обезумели. А аз взех само това. — Той хвърли арогантен поглед на Барби. — Имам много голям фризер и просто обожавам гофрети.

— „Всички грабеха като обезумели“ няма да ти помогне особено, ако ти повдигнат обвинение в грабеж — заяви съвсем спокойно Барби.

Въпреки че изглеждаше невъзможно Боксър да се надуе още повече, той някак си успя. Лицето му беше толкова червено, че изглеждаше почти пурпурно.

— Ами тогава ме закарай в съда! Но в кой съд? Значи делото е закрито! Ха!

И зъболекарят понечи да се врътне и да се изтръгне от хватката на Туич. Барби обаче се протегна и го хвана — не за ръката, а за кошницата.

— Тогава ще конфискувам това.

— Не можеш да го направиш.

— Не мога ли? Закарай ме в съда, щом искаш. — И той се усмихна. — Опа, забравих — в кой съд?

Доктор Боксър му хвърли изпепеляващ поглед. Устните му се бяха отдръпнали и разкриваха малките му — но поддържани в перфектно състояние — зъби.

— Тъкмо ще ги притоплим в кафето на болницата! — възкликна замечтано Ръсти. — Ммм! Супер!

— Да, няма да е зле да го направим, докато все още имаме ток — измърмори Туич. — Защото после ще трябва да ги забодем на вилици и да ги препечем над крематориума отзад.

— Не можете да го направите! — кресна Боксър.

— Ще бъда пределно ясен — започна Барби. — Ако не направиш онова, което Ръсти иска от теб, нямам никакво намерение да пусна тази кошница.

Преподавателят по история Чаз Бендър, който имаше анкерпласт на носа си и още един на врата, се изсмя. При това доста грубичко.

— Хайде, плащай, докторе! — подхвърли. — Нали все това разправяш на пациентите си!

Зъболекарят хвърли бесен поглед първо на Чаз, а после на Ръсти.

— Това, което искате от мен, просто няма как да стане. Шансът да се получи е минимален. Трябва да го разберете най-накрая.

Тогава Евърет отвори металната кутия от бонбони. Вътре имаше шест зъба.

— Тори Макдоналд ги събра от плочките пред супермаркета. Пълзя на колене и гази в локвите кръв от Джорджия Ру, докато ги открие. И ако искаш в близките дни да имаш гофрети за закуска, ще върнеш тези зъби обратно в челюстта на Джорджия.

— Ами ако просто си тръгна?

В този момент Чаз Бендър пристъпи напред. Пръстите му бяха свити в юмруци.

— В такъв случай, користолюбиви приятелю, аз лично ще те спукам от бой на паркинга отпред.

— И аз ще ти помогна — добави Туич.

— Аз няма да ви помагам — обади се Барби, — но ще гледам.

Във фоайето се разнесе смях, последван от бурно ръкопляскане. Стана му приятно, но в същото време и стомахът му се сви.

Раменете на Боксър увиснаха. Изведнъж вече изглеждаше като дребничко човече, попаднало в твърде голям за него проблем. Той пое металната кутия от Ръсти и погледна плахо към лицето му.

— Един специалист по зъбно-челюстна хирургия, работещ при оптимални условия, теоретично би могъл да имплантира наново тези зъби и навярно всичко би било наред, макар че той никога не би дал гаранции за това. Ако аз го направя, тя ще има късмет да си върне един или два зъба. Вероятността да попаднат в трахеята й и да я задушат е твърде голяма.

Една набита жена с огненочервена коса потупа Чаз Бендър по рамото.

— Ще седя до нея и ще направя всичко възможно това да не се случи. Аз съм майка й.

Доктор Боксър въздъхна и попита:

— Тя в безсъзнание ли е?

Ала преди някой да успее да му отговори, две полицейски коли рязко завиха и спряха на паркинга пред „Кати Ръсел“. Фреди Дентън, Рени Младши, Франк Делесепс и Картър Тибодо излязоха от първата, а шериф Рандолф, Джаки Уетингтън и съпругата на Ръсти — от зеления автомобил на шерифа. Всички бяха въоръжени и извадиха оръжията си, докато крачеха към главния вход на болницата.

Хората от малката групичка, насъбрала се, за да следи с интерес разправията с Джо Боксър, се размърмориха и започнаха да се разпръскват. Очевидно се бояха, че ще бъдат арестувани заради плячкосването на супермаркета.

Барби се обърна към Ръсти Евърет.

— Погледни ме — каза бързо.

— Какво имаш пред…

— Погледни ме! — настоя Барби и вдигна ръце, след което ги завъртя, за да ги покаже от всички страни. Сетне запретна фланелката си и му показа първо плоския си корем, а после и гърба си. — Виждаш ли някакви белези? Рани? Охлузвания?

— Не…

— Погрижи се и те да го разберат! — И той кимна към вратата.

Нямаше време за нищо друго, защото Рандолф и служителите му вече влизаха в просторното фоайе.

— Дейл Барбара? Направете крачка напред.

И преди шерифът да вдигне пистолета си и да го насочи към него, Барби изпълни заповедта. Защото често се случват инциденти. Особено когато някой иска да се случат.

Барби видя потресеното изражение на Ръсти и го хареса още повече заради искрената му реакция. Забеляза и как се разширяват смаяните очи на Джина Буфалино и Хариет Бигълоу. Вниманието му обаче бе насочено предимно към Рандолф и подкрепленията му. И макар че лицата на всички бяха като вкаменени, физиономиите на Тибодо и Делесепс издаваха неприкрито задоволство. За тях Барби си получаваше възмездието за онази нощ пред „Дипърс“. О, да, щеше да си го получи, и то тъпкано.

Ръсти пристъпи пред Барби, сякаш за да го защити.

— Недей — изсъска му той.

— Ръсти, не! — извика Линда.

— Питър? — попита медикът. — За какво е всичко това? Барби ни помага за пострадалите и върши наистина страхотна работа.

Барби се боеше да избута Ръсти настрани и дори да го докосне. Вместо това вдигна бавно ръцете си с дланите напред.

Щом видяха вдигнатите му ръце, Младши и Фреди Дентън се втурнаха бързо към него. Младши блъсна шерифа, за да мине, и автоматичната берета, която Рандолф стискаше в ръката си, внезапно изгърмя. Изстрелът проехтя оглушително във фоайето на болницата. Куршумът се заби в пода на шест сантиметра от дясната обувка на шерифа, оставяйки изненадващо голяма дупка. Във въздуха се разнесе острата миризма на барут.

Джина и Хариет изкрещяха и побягнаха по коридора, препъвайки се в Джо Боксър, който се бе свил, с приведена глава, и пригладената му обикновено коса падаше пред лицето му. Брендън Елърби, който се бе озовал в болницата заради леко изместена челюст, го срита в китката, докато се опитваше да мине покрай него. Металната кутия излетя от ръката му, удари се в бюрото на регистратурата и зъбите, които Тори Макдоналд бе събрала с такова старание, се разпиляха по земята.

Младши и Фреди сграбчиха Ръсти, който дори не направи опит да се съпротивлява. Изглеждаше напълно объркан, когато го изблъскаха грубо настрани. Медикът залитна, опитвайки се да се задържи на краката си. Линда го обгърна с ръце и двамата се строполиха на пода.

— Какво става, мамка му? — изрева Ръсти. — Какво става тук?

Като куцукаше лекичко, Картър Тибодо се приближи до Барби, който предугади какво го чака, обаче остана с вдигнати ръце. Отпуснеше ли ги, можеше да го застрелят. И вероятно не само него. След като един пистолет вече бе гръмнал, вероятността и другите да последват примера му бе доста по-голяма.

— Здрасти, мъжки! — ухили се Картър. — Много си бил зает напоследък! — добави и го удари силно в корема.

Барби бе стегнал мускулите си в очакване на удара, ала въпреки това се преви на две. Кучият му син бе изключително силен.

— Спрете! — извика Ръсти. Все още изглеждаше потресен, но на лицето му вече бяха изписани гняв и възмущение. — Престанете веднага!

Той опита да се изправи, но Линда го прегърна силно и го задържа на земята.

— Недей — прошепна му тя. — Недей, той е опасен.

— Какво? — Ръсти завъртя глава и я изгледа невярващо. — Да не си полудяла?

Барби продължаваше да стои с вдигнати ръце, показвайки разперените си длани на ченгетата. Както се бе привел напред, отстрани изглеждаше, сякаш им прави поклон.

— Тибодо! — отсече Рандолф. — Отдръпни се веднага! Стига.

— Разкарай този пистолет, идиот такъв! — изкрещя Ръсти на шерифа. — Да не искаш да убиеш някого?

Рандолф му хвърли презрителен поглед и се обърна към Барби:

— Изправи се, синко.

Барби се подчини. Болеше го, обаче успя. Знаеше, че ако не се бе подготвил за юмрука на Тибодо, сега щеше да се превива на пода и да се мъчи да си поеме въздух. Дали тогава шерифът нямаше да го срита, за да го накара да се изправи? И дали другите полицаи нямаше да последват примера му, вместо само да го наблюдават с нескрито любопитство, както правеха сега? Естествено, защото кръвта им беше кипнала. И съвсем малко им трябваше, за да изгубят самоконтрол.

— Арестувам те за убийствата на Анджела Маккейн, Дороти Сандърс, Лестър А. Когинс и Бренда Пъркинс.

Всяко от тези имена потресе Барби, ала последното буквално го съкруши. Значи и тя… Тази чудесна жена… Явно бе забравила, че трябва да бъде предпазлива. Той не можеше да я вини — все пак още не бе преодоляла мъката по съпруга си, — ето защо обвиняваше себе си, задето я бе оставил да отиде при Рени. Задето я бе насърчил да го стори.

— Какво се е случило? — обърна се Барби към Рандолф. — Какво, за Бога, сте направили?

— Все едно не знаеш — изсумтя Фреди Дентън.

— Що за психар си ти? — подхвърли презрително Джаки Уетингтън. Лицето й представляваше изкривена маска на омразата, а очите й горяха от ярост.

Барби не им обърна внимание. Взираше се в лицето на Рандолф и продължаваше да държи ръцете си вдигнати високо над главата. Щяха да използват и най-незначителния повод, за да се нахвърлят отгоре му. Дори и Джаки, която бе такава мила жена, вероятно щеше да се присъедини към останалите, макар че щеше да й трябва основателна причина, а не просто повод за подобно нещо. А може би не? Понякога и най-добрите хора озверяваха.

— По-добрият въпрос… — каза Барби на Рандолф — е какво сте допуснали да стори Рени. Защото това са неговите машинации. И всички следи водят към него!

— Млъкни — отсече шерифът и кимна на Младши. — Сложи му белезниците.

Младши се протегна към Барби, ала преди да успее да докосне китките му, той сам сложи ръце зад гърба си и се обърна. Ръсти и Линда Евърет продължаваха да лежат на земята — Линда бе прегърнала мъжа си през гърдите и го притискаше към себе си, за да не му позволи да се изправи.

— Не забравяй — каза му Барби, докато пластмасовите белезници обгръщаха китките му… и бяха стегнати толкова силно, че се впиха дълбоко в кожата му.

Ръсти се надигна от пода. Когато Линда се опита да го задържи, той я отблъсна и й хвърли такъв поглед, какъвто тя не бе виждала никога досега. В него имаше едновременно непримиримост, укор и съжаление.

— Питър — започна той и щом шерифът понечи да извърне глава, повиши глас: — На теб говоря! Погледни ме, мамка му!

Рандолф се обърна. Лицето му бе като издялано от камък.

— Той знаеше, че сте дошли за него.

— Много ясно! — подметна Младши. — Може да е луд, но не е тъп.

Ръсти не му обърна никакво внимание.

— Той ми показа ръцете си и лицето си и вдигна ризата си, за да видя корема и гърба му. Няма никакви белези, освен ако не се появи синина там, където Тибодо нанесе подлия си удар.

Картър повдигна вежди.

— След убийството на три жени? Всъщност три жени и пастор? Мисля, че си го заслужава.

Ръсти не отместваше очи от Рандолф.

— Това е инсценировка.

— Моите уважения, Ерик, но не се меси в работи, от които не разбираш! — отвърна шерифът. Бе прибрал пистолета си в кобура. Най-накрая нещо разумно.

— Прав си — заяви Ръсти. — Аз съм си най-обикновен парамедик, а не полицай или адвокат. Това, което се опитвам да ви кажа, е, че ако имам възможност да го видя отново, докато е под ваша опека, и зърна някакви рани или белези, Господ да ви е на помощ.

— И какво ще направиш, ще се обадиш на Съюза за защита на гражданските права? — озъби се Франк Делесепс. — Твоето приятелче е пребило четирима души до смърт. Вратът на Бренда Пъркинс е бил счупен. Едно от момичетата беше моята годеница и е била сексуално малтретирана. И вероятно това е станало не само преди, но и след смъртта й.

Повечето от хората, които се бяха разпръснали при изстрела, се бяха събрали на неголяма група и наблюдаваха неочакваното зрелище. Думите на Делесепс ги накараха да ахнат ужасено.

— Това ли е човекът, когото защитаваш? Значи ти също заслужаваш да отидеш в пандиза!

— Франк, млъкни! — обади се Линда.

Ръсти се вгледа във Франки Делесепс — момчето, което бе лекувал от варицела, морбили, въшки (беше ги хванал на един летен лагер) и остра инфекция след контакт с отровен бръшлян (когато бе на дванайсет) и дори се бе погрижил счупената му по време на бейзболен мач китка да заздравее без никакви проблеми. Не виждаше почти никаква прилика между това момче и сегашния мъж.

— Ами добре, Франки! Обаче какво ще правиш, ако майка ти отново получи жлъчна криза както миналата година? Ще чакаш да дойде време за посещение, за да я пуснеш при мен да я прегледам?

Делесепс пристъпи напред, като вдигна ръка, очевидно възнамерявайки да го възнагради с шамар или кроше. Младши обаче го задържа.

— Спокойно, той ще си го получи. Всички на страната на Барбара ще си го получат. Всяко нещо с времето си.

— На страната на Барбара? — Ръсти беше наистина смаян. — За какви страни говориш? Това да не би да е някакъв мач?

Младши му се усмихна, сякаш бе посветен във важна тайна, която нямаше да му сподели.

Ръсти се обърна към съпругата си:

— Чу ли как говорят колегите ти? Харесва ли ти?

В началото тя не можа да събере сили, за да го погледне. После, макар и с цената на големи усилия, го направи.

— Просто са ядосани, това е всичко. Не ги обвинявам. Четирима души, Ерик — нали чу? Убил ги е и по всяка вероятност е изнасилил поне две от жените. Помогнах да ги качим на катафалката в бюрото на Бауи. Видях петната.

Ръсти поклати глава.

— Цялата сутрин бях до него и гледах как помага на хората, а не ги наранява.

— Недей, друже — каза му Барби. — Сега не му е времето да…

Младши силно го удари в ребрата.

— Имаш право да запазиш мълчание, копеле.

— Той го е направил — продължи Линда. Тя протегна ръка към Ръсти, видя, че той няма да я поеме, и я отпусна. — Открили са идентификационните му армейски плочки в ръката на Анджи Маккейн.

Ръсти онемя от потрес. Можеше само да гледа как избутват Барби към колата на шерифа и го заключват на задната седалка с оковани зад гърба му ръце. Погледите им се срещнаха само за миг. Барби поклати глава. Само веднъж, но твърдо и недвусмислено.

После го откараха.

Във фоайето се възцари тишина. Младши и Франк се бяха качили при Рандолф. Картър, Джаки и Фреди Дентън се насочиха към другата полицейска кола. Линда стоеше до съпруга си и го гледаше умолително и в същото време гневно. После гневът й изчезна и тя пристъпи към него с разперени ръце — искаше да бъде прегърната, пък дори и само за няколко секунди.

— Не — изрече той.

Тя застина.

— Какво ти става?

— На теб какво ти става? Не видя ли какво се случи току-що?

— Ръсти, тя е стискала армейските му плочки!

Той бавно кимна.

— Колко удобно, нали?

Лицето й, което изглеждаше едновременно засегнато и обнадеждено, се вкамени. Тя забеляза, че ръцете й все още са протегнати към него, и побърза да ги отпусне покрай тялото си.

— Четирима души — каза. — Трима, от които толкова жестоко пребити, че едва бяха разпознати. Естествено, че ще има две страни, и ти трябва добре да си помислиш на коя ще застанеш.

— Ти също, скъпа — отвърна съпругът й.

Отвън Джаки й извика:

— Линда, хайде!

Ръсти внезапно осъзна, че имат зрители, голяма част от които много пъти бяха гласували за Джим Рени.

— Просто помисли малко, Лин. И помисли за кого работи Питър Рандолф.

— Линда! — извика отново Джаки.

Линда Евърет закрачи към изхода на болницата с клюмнала глава. Не се обърна, за да погледне отново мъжа си. Ръсти гледаше невъзмутимо как се качва в колата. Ала щом вратата хлопна, нещо в него сякаш се счупи и той изведнъж започна да трепери. Имаше чувството, че ако не седне, буквално ще се строполи на земята.

Усети нечия ръка на рамото си. Беше Туич.

— Добре ли си, шефе?

— Да — отвърна глухо Евърет, сякаш отговорът му щеше да промени реалността. Барби бе замъкнат в ареста, а той току-що се бе скарал с жена си за първи път от — колко? — четири години? Май по-скоро шест. Не, изобщо не беше добре.

— Имам един въпрос — отбеляза Туич. — Ако тези хора са били убити, защо труповете им са закарани в погребалното бюро на Бауи, вместо да ги дадат на нас за аутопсия? Кой е предложил тази гениална идея?

Преди Ръсти да успее да отговори каквото и да било, светлините угаснаха. Генераторът на болницата най-накрая бе предал богу дух.

9.

След като ометоха и последните хапки от задушеното по китайски (за чието приготовление бяха отишли всичките й оскъдни запаси от месо) и чиниите им светнаха, Клеър махна на трите деца да дойдат при нея. Погледите им се срещнаха и сърцето й се сви. Изглеждаха толкова малки и невинни и в същото време на лицата им се четеше твърдата решимост да изпълнят докрай задачата си… Тя въздъхна тежко и подаде на Джо неговата раница. Бени надзърна вътре и видя три сандвича с желе и фъстъчено масло, три фаршировани яйца, три бутилки студен чай „Снапъл“ и половин дузина сладки със стафиди. И въпреки че току-що се бе нахранил, той направо грейна.

— Нямам думи, госпожо Макклачи! Вие сте истинска…

Тя сякаш не го чу; цялото й внимание бе концентрирано върху Джо.

— Разбирам колко е важно всичко това, така че без проблеми мога да ви закарам, ако…

— Няма нужда, мамо — отвърна той. — За нула време ще сме там.

— Освен това е напълно безопасно — добави Нори. — По улиците няма жива душа.

Очите на Клеър продължаваха да бъдат вперени в сина й.

— Обаче искам да ми обещаете две неща. Първо, че ще се приберете вкъщи, преди да се е мръкнало… Това не означава да чакате последните минути преди здрачаване; искам ви по домовете, докато слънцето е още в небето. Второ, че ако откриете нещо, ще запомните местоположението му и няма да пипате нищо. Мога да приема, че вие тримата навярно сте най-подходящите хора в града за търсенето на това нещо, но намерите ли го веднъж, оттам насетне то вече става работа за възрастните. Е, имам ли честната ви дума? Ако не я получа, идвам с вас като ваша гувернантка.

Бени явно се колебаеше.

— Никога не съм пътувал по Блек Ридж Роуд, но съм минавал покрай него. Не мисля, че вашата хонда сивик ще… ъ-ъ-ъ… успее да се справи с неравностите.

— Тогава или ми обещавате, или оставате тук.

Джо обеща. Както и другите двама. Нори даже се прекръсти.

Когато синът й нарами раницата, Клеър пъхна вътре мобилния си телефон.

— Внимавай да не го изгубиш, млади господине.

— Ще внимавам, мамо — кимна той, като пристъпваше нервно от крак на крак. Нямаше търпение да тръгват вече.

— Нори? Мога ли да ти се доверя, че ще усмириш тези двамата, ако започнат да шантавеят?

— Да, госпожо — отвърна Нори Калвърт, сякаш миналото лято изобщо не бе правила шантави номера със скейтборда си, при които можеше не само да се осакати, но и да счупи врата си. — Можете да разчитате на мен.

— Надявам се — каза Клеър и повтори: — Надявам се. — После потърка слепоочията си, сякаш бе получила внезапно главоболие.

— Обядът беше възхитителен, госпожо Макклачи! — възкликна Бени и вдигна длан. — Дайте ми пет!

— Ох, мили боже, какво правя? — въздъхна жената и плесна дланта му със своята.

10.

Зад високото до гърдите писалище, разположено във фоайето на полицейския участък, където хората идваха, за да съобщят за кражба, вандализъм или лаещо съседско куче, се намираше приемната. Там имаше бюра, шкафчета и кафеварка, надписът над която съобщаваше: „КАФЕТО И ПОНИЧКИТЕ НЕ СА БЕЗПЛАТНИ.“ Приемната служеше и като регистратура. Тук Барби бе фотографиран от Фреди Дентън и Хенри Морисън му взе отпечатъци от пръстите, докато Питър Рандолф и Дентън стояха от двете му страни с извадени оръжия.

— Не си стягай пръстите, трябва да са отпуснати! — кресна му Хенри. Това сякаш не беше същият човек, който обичаше да си бъбри с Барби за мачовете между „Ред Сокс“ и „Янкис“ по време на обяда си в „Дивата роза“ (неизменният му сандвич с бекон, маруля и домат и кисела краставичка отстрани). Този Хенри Морисън имаше вид на човек, който с радост би забил едно кроше на Барби в носа. — Ти не ги въртиш, аз го правя, затова ги искам отпуснати!

Барби се замисли дали да не му каже, че е трудно ръцете ти да не са стегнати, когато от двете ти страни стоят мъже с извадени патлаци… и знаеш, че нямат нищо против да ги използват срещу теб. Обаче предпочете да си държи устата затворена и да се концентрира над отпускането на ръцете си, за да може Морисън да свали отпечатъците му. При други обстоятелства навярно би го попитал защо изобщо си дават труд да му взимат отпечатъци, но май беше по-разумно да си замълчи и по този въпрос.

— Готово — обяви Хенри, когато прецени, че отпечатъците са достатъчно ясни. — Отведете го долу. Искам да си измия ръцете. Чувствам се омърсен, задето го докосвах.

Джаки и Линда пристъпиха към него. Рандолф и Дентън прибраха оръжията си в кобурите и сграбчиха ръцете на Барби, а жените извадиха своите пистолети. И макар че дулата им сочеха към земята, очевидно бяха готови за стрелба.

— Ако можех, щях да повърна всичко, с което си ме хранил — процеди Хенри. — Отвращаваш ме.

— Не съм го направил — каза Барби. — Помисли над тази възможност, Хенри.

Морисън се извърна безмълвно настрани. „Явно днес никой не иска да мисли“ — мина през ума на Барби. Което бе просто идеално за Джим Рени.

— Линда — обърна се той към жената на Ръсти. — Госпожо Евърет…

— Не искам да те слушам. — С изключение на тъмнеещите полумесеци под очите й, лицето й изглеждаше бледо като лист хартия. Сякаш някой я беше бушонирал.

— Хайде, слънчице — изръмжа Фреди и заби кокалчета в гърба на Барби, точно над бъбреците му. — Апартаментът ти те очаква.

11.

Джо, Бени и Нори караха велосипедите си на север по шосе 119. Следобедът бе необичайно горещ за края на октомври, въздухът бе тежък и душен и над земята трептеше мараня. Не се долавяше никакъв повей на вятъра. Щурците цвърчаха сънено във високата трева от двете страни на пътя. Небето над хоризонта имаше мътен жълтеникав оттенък, който Джо първоначално взе за облаци. После обаче осъзна, че това е пластът от полени и замърсявания, полепнал по повърхността на Купола. Тук река Престил течеше съвсем близо до шосето и хлапетата трябваше да чуят как водата ромоли на югоизток, към Касъл Рок, за да се влее в могъщия Андроскогин, но до ушите им достигаше само цвърченето на щурците и граченето на няколко врани, накацали по дърветата.

Пресякоха Дийп Кът Роуд и след около километър и половина стигнаха до Блек Ридж Роуд. Това бе черен път в ужасно състояние, целият в бабуни и неравности, маркиран с два сериозно накривени знака. На този вляво пишеше: „ПРЕПОРЪЧВА СЕ ЗА АВТОМОБИЛИ 4X4“, а на другия: „ПРЕМИНАВАНЕТО ПО МОСТА ЗАБРАНЕНО ЗА ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА НАД 4 ТОНА“ Табелите и на двата знака бяха осеяни с дупки от куршуми.

— Обичам да живея в град, където хората редовно се упражняват в стрелба — подхвърли Бени. — Така се чувствам по-защитен от Ел Клайдър.

— Казва се „Ал Кайда“, умнико — поправи го Джо.

Бени се усмихна и поклати глава.

— Говоря за страховития мексикански бандит Ел Клайдър, който се премести в Западен Мейн, за да избегне…

— Да пробваме с Гайгеровия брояч — прекъсна ги Нори и слезе от колелото си.

Както и преди, уредът се намираше в багажника на велосипеда на Бени. Бяха го увили в няколко стари кърпи от коша с парцали на Клеър. Бени го извади и го подаде на Джо. Жълтата му повърхност проблесна ослепително на фона на потъналия в мараня пейзаж.

— Ти го направи — каза Бени. От усмивката му нямаше и следа. — Чувствам се твърде нервен.

Джо се замисли за миг, след което подаде Гайгеровия брояч на Нори.

— Пъзльовци! — въздъхна момичето и го включи. Стрелката мигом скочи на +50. Джо се вторачи в нея и усети как сърцето му сякаш напусна гръдния му кош и затуптя лудешки в гърлото му.

— Уха! — възкликна Бени. — Имаме новина!

Нори откъсна очи от стрелката, която вече се беше успокоила (и бе застинала на достатъчно голямо разстояние от червения сектор), и погледна към Джо.

— Да продължавам ли?

— Естествено — отвърна той.

12.

В полицейския участък нямаше недостиг на електричество… или поне засега. По протежение на целия сутерен се простираше покрит със зелен линолеум коридор, облян от неумолимата, потискаща светлина на флуоресцентните лампи. Независимо дали навън бе сутрин или вечер, тук винаги бе еднакво светло. Шериф Рандолф и Фреди Дентън „ескортираха“ (ако тази дума можеше да опише болезнено впитите им в бицепсите му пръсти) Барби по стълбите. Двете полицайки плътно ги следваха с извадени оръжия.

Вляво беше помещението, където съхраняваха архивите, а вдясно имаше пет килии — по две от всяка страна на коридора и една в самия му край. Последната беше и най-малката от всички; вътре имаше място само колкото за стоманена тоалетна без седалка и тесен нар. Именно натам го водеха в момента.

По заповед на Пит Рандолф — който от своя страна бе получил нареждания от Големия Джим, — дори най-бруталните участници в бунта пред супермаркета бяха освободени без гаранция (къде можеха да отидат?) и всички килии бяха празни. Ето защо бе изненада, когато Мелвин Сиърлс изникна от номер четири, където се бе спотайвал. Превръзката на главата му се бе приплъзнала настрани и той носеше тъмни очила, за да скрие уголемяващите се синини под очите си. В едната си ръка държеше спортен чорап с някаква тежест вътре; саморъчно изготвен боздуган. Сиърлс изскочи толкова бързо от килията, че първата мисъл на Барби беше за нападение от страна на Невидимия човек.

— Копеле! — извика Мел и замахна с оръжието си. Барби се наведе и чорапът изсвистя над главата му, врязвайки се в рамото на Фреди Дентън. Фреди изрева и пусна Барби. Зад тях жените също се развикаха.

— Шибан убиец! На кого плати, за да ми разбие главата, а? — И Мел замахна отново. Този път импровизираният му боздуган удари лявата ръка на Барби. Тутакси цялата му ръка сякаш се парализира. В чорапа очевидно нямаше пясък, а по-скоро нещо като преспапие. Стъклено или метално… но поне беше овално. Имаше ли ръбове, вече щеше сериозно да кърви.

— Ти, шибан шибаняк такъв! — ревна Мел и замахна отново с оръжието си. Шерифът побърза да се наведе и също пусна арестанта. Тогава Барби сграбчи горната част на чорапа, присвивайки очи, когато тежестта удари китката му. Сетне дръпна рязко и успя да изтръгне боздугана от ръката на Мел. В същия момент превръзката на главата му се плъзна над тъмните му очила и блокира зрителното му поле.

— Дръжте го, дръжте го! — извика Джаки Уетингтън.

— Спри веднага, затворнико! Няма да има второ предупреждение!

И Барби усети как едно малко студено кръгче се забива между плешките му. Не можеше да го види, ала знаеше със сигурност, че Джаки е извадила оръжието си. „Натисне ли спусъка, куршумът ще се забие точно там“ — мина му през ума. И като нищо можеше да го застреля, защото в малките градчета, които рядко биват сполетявани от големи неприятности, дори професионалистите са всъщност аматьори.

Той пусна чорапа и онова, което беше вътре в него, тупна на линолеума. После вдигна ръце.

— Госпожо, пуснах го! — извика. — Госпожо, не съм въоръжен, моля, не стреляйте!

Мел отметна превръзката от очите си и бинтът се разви надолу по гърба му като индуистки тюрбан. После нанесе два силни удара на Барби: единият в слънчевия сплит, а другият в корема. Барби вече не беше подготвен както преди и въздухът напусна дробовете му с неприятен хриптящ звук. Той се преви на две, след което падна на колене. Мел използва възможността и стовари юмрук върху тила му — а може и да не беше той, като нищо можеше да е Фреди или самият Безстрашен шериф, — и Барби се строполи на земята. Светът започна да се замъглява и изтънява — целият свят, с изключение на една тъничка резка върху линолеума. Виждаше я със сюрреалистична яснота, и защо не? Все пак се намираше на по-малко от три сантиметра от очите му.

— Престанете, престанете, стига сте го удряли! — Гласът сякаш идваше от невъобразимо далечно разстояние, ала Барби беше сигурен, че принадлежи на жената на Ръсти.

— Паднал е долу, не виждате ли, че лежи на пода?

Множество крака запристъпваха наоколо в странно подобие на гротесков танц. Някой стъпи върху задника му, препъна се, изруга и го срита в хълбока. Всичко сякаш се случваше някъде далеч оттук. Навярно по-късно щеше да го заболи, но засега не се чувстваше толкова зле.

Нечии ръце го сграбчиха и го вдигнаха до изправено положение. Барби понечи да надигне глава, но се оказа далеч по-лесно да я остави клюмнала. Замъкнаха го към килията в дъното на коридора и той забеляза как зеленият линолеум се плъзга под краката му. Какво беше казал Дентън? „Апартаментът ти те очаква.“

„Е, съмнявам се да има ментови бонбони и румсървис“ — мина му през ума. Не че му пукаше особено. Единственото, което искаше, бе да го оставят сам, за да може да оближе раните си на спокойствие.

Точно пред килията някой го срита отзад, за да го засили още повече. Барби полетя напред, като вдигна дясната си ръка, за да предпази лицето си от размазване в зелената тухлена стена. Опита да вдигне и лявата си ръка, ала тя продължаваше да е парализирана от лакътя надолу. Обаче съумя да защити главата си, а това не беше малко. Удари се в стената, олюля се и падна отново на колене до самия нар, сякаш възнамеряваше да се отдаде на смирена молитва преди сън. Зад него масивната врата изгърмя тежко по релсата си.

Барби се подпря на ръба на леглото и се помъчи да се надигне. Този път лявата му ръка се справи малко по-добре. Обърна се тъкмо навреме, за да види как Рандолф се отдалечава с наперена походка, стиснал юмруци и привел глава. Зад него Дентън размотаваше онова, което бе останало от превръзката на Сиърлс, докато самият Мел гледаше кръвнишки към килията (макар че свирепият му поглед придобиваше леко комичен оттенък заради слънчевите очила, които се бяха накривили на носа му). Зад мъжете в подножието на стълбите стояха техните две колежки. На лицата им се четяха смут и потрес. Линда Евърет изглеждаше по-бледа от всякога и на Барби му се стори, че вижда по миглите й да проблясват сълзи.

Той призова цялата си воля и извика силно:

— Полицай Евърет!

Тя така се сепна, че подскочи. Дали някой изобщо я бе наричал „полицай Евърет“ преди? Може би децата по време на дежурствата й пред училището, което навярно бе най-голямата й професионална отговорност, с която се бе сблъсквала досега.

— Полицай Евърет! Госпожо! Моля ви, госпожо!

— Млъквай! — озъби му се Фреди Дентън.

Барби не му обърна внимание. Помисли си, че и бездруго съвсем скоро щеше да изпадне в несвяст, така че не биваше да прахосва последните си съзнателни мигове за глупости.

— Кажете на съпруга си да огледа труповете! Особено този на госпожа Пъркинс! Госпожо, трябва непременно да огледа труповете! Те няма да бъдат докарани в болницата! Рени няма да допусне да…

Питър Рандолф пристъпи напред. Барби видя какво взе шерифът от колана на Фреди Дентън и се опита да вдигне ръце пред лицето си, обаче безуспешно. Имаше чувството, че дланите му тежат цял тон.

— Това ще те усмири малко, синко — каза Рандолф. После пъхна полицейския спрей през решетките и натисна пулверизатора.

13.

Тъкмо бяха преполовили проядения от ръжда мост на Блек Ридж Роуд, когато Нори спря с колелото си и се загледа в отсрещния бряг на реката.

— По-добре да не спираме — изтъкна Джо. — Да използваме дневната светлина, докато още я има.

— Знам, но погледнете само! — посочи момичето с ръка.

На другия бряг, под стръмния склон и върху съхнещата тиня, където бяха текли водите на Престил, преди Куполът да пресече пълноводието му, лежаха труповете на четири елена. И по-конкретно — на възрастен самец, две сърни и малко еленче на не повече от година. Всички изглеждаха добре развити и охранени — изминалото лято бе чудесно и явно не бяха срещали затруднения в намирането на тучни треви. Джо виждаше облаците от мухи, роящи се около мъртвите животни, и даже му се стори, че долавя сънливото им бръмчене. И защо не? По принцип ромоленето на реката би трябвало да го заглуши, ала не биваше да забравя, че Престил вече не е същата.

— Какво е станало с тях? — учуди се Бени. — Смятате ли, че има връзка с онова, което търсим?

— Ако говориш за радиация — отбеляза Джо, — не мисля, че действа толкова бързо.

— Освен ако не става въпрос за ужасно силна радиация — обезпокои се Нори.

Джо посочи към стрелката на Гайгеровия брояч.

— Съгласен съм, но поне засега уредът ни не отчита такава радиация — заяви момчето. — Но дори стрелката да не излизаше от червения сектор, не мисля, че лъчевата болест може да убие четири големи животни само за три дни.

— Струва ми се, че единият крак на мъжкия е счупен — предположи Бени.

— Да, така е — кимна Нори. — Една от сърните също е със счупен крак. — Тя заслони очите си с длан. — Даже с два. Виждате ли под какъв странен ъгъл са огънати предните й крака?

Първата асоциация на Джо беше, че сърната е умряла, докато се е опитвала да направи някакъв ужасно труден каскадьорски номер.

— Мисля, че са скочили — каза замислено Нори. — Опитали са се да прескочат реката, както правят онези дребните съселоподобни животинки…

— Лемури — подсказа й Бени.

— Леминги, тъпчо! — поправи го Джо.

— Сякаш са се опитвали да избягат от нещо… — продължи момичето. — Как мислите?

Момчетата стояха безмълвни. И двете изглеждаха по-малки в сравнение с миналата седмица и приличаха на деца, принудени да слушат някоя особено зловеща история, разказана край лагерния огън. Стояха до велосипедите си и се взираха в мъртвите елени, сякаш хипнотизирани от съненото бръмчене на мухите.

— Продължаваме ли? — попита Джо след цяла вечност.

— Мисля, че нямаме друг избор — отвърна Нори и възседна колелото си.

— Добре — кимна Плашилото и последва примера й.

— Няма що, в хубава каша ме забъркахте! — въздъхна Бени.

— Моля?

— Нищо, душевни братко — махна с ръка Бени. — Карай!

Щом прекосиха моста, хлапетата видяха, че всички елени са със счупени крайници. А годиначето беше и със спукан череп; вероятно бе паднало по стръмния склон, който преди появата на Купола бе представлявал част от речното корито.

— Пробвай пак с брояча — предложи Джо.

Нори включи уреда. Този път стрелката затанцува точно под +75.

14.

Пит Рандолф извади праисторическия касетофон от чекмеджето на Дюк Пъркинс, пробва го дали работи и откри, че батериите все още ги бива. Щом Рени Младши влезе в кабинета, той натисна бутончето за запис и сложи малкото „Сони“ в края на бюрото, така че младият мъж добре да го вижда.

Последният пристъп на мигрена беше поутихнал и сега Младши усещаше само леко напрежение в лявата част на главата си. Освен това се чувстваше напълно спокоен; двамата с баща му вече бяха „изрепетирали“ разпита и той знаеше точно какво да каже.

— Няма от какво да се притесняваш — беше го успокоил Големия Джим. — Ще бъде чисто и просто една формалност.

Така и се оказа.

— Как откри труповете, синко? — попита Рандолф и се отпусна назад на въртящия се стол. Беше махнал всички принадлежности на Пъркинс от бюрото и ги бе сложил в един шкаф в другия край на стаята. Хрумна му, че сега, след като и Бренда бе мъртва, преспокойно можеше да ги изхвърли на боклука. Личните вещи на покойниците губеха всякакъв смисъл, когато нямаше кой да ги потърси.

— Ами… — започна Младши, — тъкмо се връщах от патрулиране по шосе 117… Затова и пропуснах безредиците пред супермаркета…

— Имал си късмет — усмихна се шерифът. — Там настана голяма хуйня, извинявам се за френския си. Искаш ли кафе?

— Не, сър, благодаря, сър. Имам мигрена и кафето само влошава състоянието ми.

— И бездруго пиенето на кафе си е лош навик. Е, не толкова лош като пушенето на цигари, но пак е лоша работа. Знаеш ли, че пушех, докато не приех Христа с цялата си душа и не се покръстих?

— Не, сър, не знаех. — Младши започваше да се изнервя и се запита кога ли този идиот най-сетне ще престане да дрънка, за да му позволи да разкаже историята си и да си ходи.

— О, да… — Рандолф събра длани пред гърдите си. — Лестър Когинс ме покръсти… Накара ме да се потопя целия в Престил. Тогава отдадох цялото си сърце на Исуса. Не посещавам църквата толкова съвестно като баща ти и някои други хора, но преподобният Когинс беше рядко добър човек! — Шерифът въздъхна и поклати глава. — Клетникът! Има да тежи на съвестта на Дейл Барбара… Доколкото тоя изверг изобщо има съвест, де.

— Абсолютно прав сте, сър.

— За много неща има да отговаря пред Господа. Преди малко му дадох хубава порцийка газ, макар че това е нищожна отплата за онова, което е сторил. Но да се върнем на разказа ти. Връщал си се от патрулиране значи и…

— И се сетих, че някой ми беше казал, че е видял колата на Анджи в гаража й. Така де, гаража на семейство Маккейн.

— Кой ти го каза?

— Франк ли беше? — Младши потърка слепоочието си. — Май че беше Франк.

— Продължавай.

— Както и да е, погледнах през един от прозорците на гаража и видях, че колата наистина си е там. Отидох до входната врата и натиснах звънеца, но никой не ми отговори. Тогава заобиколих къщата и минах отзад, защото бях разтревожен. И там усетих тази… миризма.

Рандолф кимна съчувствено.

— Тоест си следвал своя нюх. Точно така прави добрият полицай, синко, поздравления!

Младият мъж го изгледа мнително изпод вежди, чудейки се дали това не е някаква шега или проява на сарказъм, обаче в очите на шерифа се четеше искрено възхищение. Явно баща му бе успял да си намери помощник (първата мисъл, която му хрумна, всъщност беше „съучастник“), който бе по-тъп дори от Анди Сандърс. А Младши си мислеше, че това е просто невъзможно.

— Давай, продължавай. Знам, че е болезнено да го разказваш, но трябва да отметнем тази работа. Ох, за всички ни е болезнено.

— Добре, сър. Беше точно както го казахте. Просто последвах своя нюх. Задната врата беше отключена и носът ми ме отведе право в кухненския килер. Не можех да повярвам на очите си, защото това, което намерих…

— Тогава ли видя идентификационните армейски плочки?

— Да. Не. Горе-долу. Видях, че Анджи стиска нещо в ръката си… някаква верижка… но не можех да кажа какво точно държеше, а и не исках да пипам нищо. — Младши сведе скромно очи. — Все пак съм си само един новобранец…

— Правилно — кимна Рандолф. — Умно. Нали знаеш, че в друг случай веднага бихме извикали екипа от съдебномедицинските експерти към главния прокурор на щата — и така щяхме да заковем Барбара до стената, — но тази екстремна ситуация просто не го позволява. Все пак обаче смея да твърдя, че разполагаме с достатъчно доказателства. Много глупаво от негова страна да забрави армейските си плочки.

— Използвах мобилния си телефон и се обадих на баща си. Според това, което чух по радиото в колата, сметнах, че сте адски заети със супермаркета…

— Заети? — Шерифът завъртя театрално очи. — Синко, нямаш си и идея колко бяхме заети всъщност. Направил си най-правилното нещо, като си звъннал на баща си. Той де факто е част от нашия отдел.

— Татко извика двама полицаи — Фред Дентън и Джаки Уетингтън, — и те пристигнаха пред къщата на семейство Маккейн. Линда Евърет се присъедини към нас, докато Фреди правеше снимки на местопрестъплението. После Стюарт Бауи и брат му дойдоха с катафалката. Баща ми прецени, че така ще е най-добре, понеже медицинският персонал в болницата и бездруго бе твърде зает с пострадалите при бунта и прочие…

Рандолф кимна.

— Точно така. Помагай на живите, погребвай мъртвите. Кой намери армейските идентификационни плочки?

— Джаки. Тя разтвори дланта на Анджи с помощта на химикалка и те паднаха на пода. Фреди засне всичко.

— Да, фотографиите му ще ни потрябват за процеса. Който ще трябва да проведем сами, ако този шантав Купол не ни остави на мира. Обаче ще се справим. Нали знаеш какво пише в Библията? „Вярата повдига планини.“ По кое време откри труповете, синко?

— Около пладне — отвърна Младши и си помисли: „След като се сбогувах подобаващо с приятелките си.“

— Веднага ли се обади на баща си?

— Не веднага — каза Младши и хвърли на шерифа най-искрения поглед, на който бе способен. — Първо трябваше да изляза навън и да повърна. Бяха ужасно осакатени! Никога досега не съм виждал нещо подобно. — От гърдите му се отрони протяжна въздишка и той потръпна, сякаш преживяваше наново целия този ужас. Касетофонът едва ли щеше да улови потръпването му, ала Рандолф със сигурност щеше да го запомни. — Едва когато спазмите ми утихнаха, можах да звънна на баща ми.

— Добре, това е всичко, което ми трябва. — Нямаше повече въпроси за точния интервал, през който бе „патрулирал“, нито пък Младши бе помолен да напише доклад (което го устройваше напълно, понеже напоследък писането неизбежно му докарваше главоболие). Шерифът се наведе напред и изключи касетофона. — Благодаря ти, Младши. Защо не си вземеш почивка за днес? Прибери се и се наспи. Изглеждаш много уморен.

— Бих искал да съм тук, когато го разпитвате, сър. Барбара.

— Ами няма защо да се притесняваш за това точно днес. Ще му дадем двайсет и четири часа да се пържи в собствения си сос. Баща ти предложи тази идея и аз напълно я подкрепям. Ще го разпитаме утре следобед или утре вечерта, и ти ще можеш да присъстваш. Давам ти честната си дума. Ще му спретнем разпит за чудо и приказ.

— Да, сър. Добре.

— Без разните му там глупости от сорта на „правилото Миранда“[1] и прочие.

— Точно така, сър.

— Е, благодарение на Купола няма да го водим и при областния шериф. — И Рандолф го изгледа многозначително. — Синко, този случай ще бъде истинско потвърждение на правилото „Каквото се случи във Вегас, остава във Вегас“.

Младши не знаеше дали да каже „да, сър“ или „не, сър“, понеже нямаше никаква представа какви ги бръщолеви този идиот зад бюрото.

Шерифът продължи да го гледа с „многозначителния“ си поглед още няколко секунди, сякаш за да се увери, че двамата са се разбрали, след което плесна с ръце и се изправи.

— Хайде, прибирай се вкъщи, Младши. Сигурно още си разстроен.

— Да, сър, точно така се чувствам. И мисля, че ще направя това, което ми предложихте. Да си почина имам предвид.

— Имах пакет цигари в джоба си, когато преподобният Когинс ме потопи в реката… — заяви отнесено шерифът, сякаш се отдаваше на сладки спомени. Той прегърна през рамо събеседника си, докато крачеха към вратата. Младши запази почтителното си изражение и продължи да се преструва, че го слуша с интерес, ала отвътре му идеше да се разкрещи. Все едно му бяха провесили тлъста огърлица от месо. — Станаха на нищо, разбира се. Но аз никога вече не си купих друг пакет. Бях спасен от дяволския корен благодарение на Божия син. Не е ли Божията милост чудно нещо, а?

— Абсолютно — можа да промълви Младши.

— Естествено, Бренда и Анджи ще получат най-много внимание, но това е нормално — все пак Бренда беше сред бележитите жители на нашия град, а Анджи бе невинно младо момиче, чийто живот беше пред нея, — ала за пастор Когинс също ще скърбят много хора. Включително и членовете на голямото му любящо паство…

С периферното си зрение Младши виждаше дебелите месести пръсти на Рандолф. Зачуди се как ли би реагирал шерифът, ако внезапно килнеше глава и ги захапеше. И направо отхапеше някой от тези пръсти… и после го изплюеше на пода.

— Да не забравяме и Дуди — измърмори Младши. Нямаше никаква представа защо го каза, обаче явно имаше ефект. Ръката на шерифа мигом напусна рамото му. Мъжът изглеждаше като ударен от гръм и Младши осъзна, че съвсем бе забравил за Дуди.

— О, Боже! — възкликна Рандолф. — Милата Дуди! Обади ли се някой на Анди, за да му каже ужасната новина?

— Не знам, сър.

— Сигурно баща ти ще му звънне, а?

— Струва ми се, че е страшно зает…

Това бе самата истина. Големия Джим седеше в кабинета си и подготвяше речта си за градското събрание в четвъртък вечерта. Събранието, на което жителите на Честърс Мил щяха да гласуват за извънредни правомощия на членовете на градския съвет по време на кризата.

— Значи по-добре аз да му звънна — въздъхна шерифът. — Но преди това ще се помоля. Искаш ли да коленичиш пред Господа заедно с мен, синко?

Младши по-скоро би полял слабините си с газ и би подпалил топките си, обаче не го каза. Наместо това изрече смирено:

— „Общувай насаме с Бога и ще чуеш по-ясно Неговите отговори.“ Чувал съм го много пъти от баща си.

— Точно така, синко. Какъв прекрасен съвет!

И преди Рандолф да успее да каже нещо друго, Младши се измъкна първо от кабинета му, а после и от полицейския участък. Закрачи към къщи, потънал в мрачни мисли. Една част от него оплакваше приятелките, които бе изгубил, а друга се чудеше дали не би могъл да си намери някое ново гадже. За предпочитане няколко.

Все пак под Купола всичко бе възможно.

[1] Правилото Миранда е постановено с цел да се защитят правата на личността според Петата поправка на Конституцията на САЩ срещу самоинкриминиране. Изчитането на правата при разпит се прави с цел задържаният да разбере, че не е длъжен да говори с полицаите и че има правото на разпитите му да присъства адвокат. — Б.пр. ↑

15.

Пит Рандолф наистина застана на колене и се опита да се помоли, ала не можеше да се концентрира, защото умът му бе зает с твърде много грижи. Накрая заряза молитвата с мисълта, че Господ помага на тези, които сами си помагат. И макар да се съмняваше, че го пише в Библията, бе абсолютно убеден в правотата на това твърдение. Намери номера на мобилния телефон на Сандърс в списъка, закачен с кабарче на таблото за обявления. Надяваше се, че той няма да му отговори, обаче председателят на градския съвет реагира още при първото позвъняване. Както всъщност правеше винаги.

— Здрасти, Анди. Шериф Рандолф се обажда. Имам ужасни новини за теб, приятелю. Май е по-добре да седнеш.

Разговорът беше тежък. Тежък ли? Направо убийствен. Когато най-сетне приключи, Рандолф остана на стола си, като барабанеше нервно с пръсти по бюрото си. Помисли си — и то не за първи път, — че ако Дюк Пъркинс седеше вместо него зад това писалище, нямаше да скърби толкова силно за жертвите. А може би изобщо нямаше да скърби. Работата му се бе оказала много по-тежка и по-гадна, отколкото си бе представял. Личният му кабинет не можеше да компенсира всички останали негативи. Дори зелената шерифска кола не си струваше гадостите; всеки път, щом седнеше зад волана и задникът му хлътваше във вдлъбнатината, която Дюк беше оставил, през главата му минаваше една и съща мисъл: „Не си за тая длъжност.“

Сега Сандърс щеше да дойде тук. Искаше да се изправи лице в лице срещу Барбара. Рандолф се бе помъчил да го разубеди, но докато му обясняваше, че сега е най-добре да коленичи и да се помоли за душите на жена си и дъщеря си — както и за силата, от която се нуждаеше, за да носи тежкия си кръст, — Анди прекъсна връзката.

Шерифът спря да барабани по бюрото, въздъхна и набра друг номер. Само след две позвънявания в слушалката се разнесе изнервеният глас на Големия Джим:

— Какво има? Какво?

— Аз съм, Джим. Знам, че работиш и не ми се искаше да те прекъсвам, но би ли могъл да дойдеш тук? Трябва ми твоята помощ.

16.

Трите хлапета стояха под небето с жълтеникав оттенък, озарени от странната, някак лишена от наситеност следобедна светлина, и се взираха в мъртвата мечка под телефонния стълб. Самият стълб се беше килнал сериозно настрани. На метър и половина от основата му обработеното с креозот дърво бе напукано и оплискано с кръв. Както и с други неща. Нещо бяло, за което Джо предположи, че са остатъци от кост. И нещо бледосиво, което вероятно бе моз…

Той се обърна, опитвайки се да потисне стомашния си спазъм. И почти бе успял, когато Бени повърна и само миг по-късно Нори го последва. Плашилото нямаше друг избор, освен да се присъедини към клуба.

Щом стомасите им се поуспокоиха, Джо свали раницата си, извади бутилките с чай и ги раздаде на приятелите си. Надигна шишето, но не преглътна, а изплакна устата си и изплю течността. Нори и Бени направиха същото. Сладкият чай вече се беше стоплил, но въпреки това подейства като балсам на раздразненото му гърло.

Нори направи две предпазливи крачки към обвитата от рояци мухи черна камара в подножието на телефонния стълб.

— Също като елените — промълви тя. — Горката мечка не е могла да скочи от речния бряг, ето защо си е разбила черепа в този стълб…

— Може да е била болна от бяс — предположи Бени. Гласът му беше нетипично тънък. — Както и елените…

Джо сметна, че теоретично бе възможно, макар че не му се вярваше.

— Според мен е нещо като самоубийство — каза с треперещ глас. Мразеше се, че гласът му звучи така, ала не можеше да стори нищо по въпроса. — Китовете и делфините го правят — излизат на бреговете, където умират от задушаване. Виждал съм го по телевизията. Татко разправя, че октоподовете също правели така.

— Октоподите — поправи го Нори.

— Както и да е. Татко казва, че когато околната им среда се замърси, те изяждат собствените си пипала.

— Човече, да не искаш пак да повърна? — попита Бени. Гласът му издаваше колко уморен и изнервен се чувства.

— Да не би нещо подобно да е станало и тук? — замисли се момичето. — Околната среда да е силно замърсена?

Джо вдигна поглед към жълтеещото небе. После посочи на югозапад, където тъмнееха черните сажди от пожара, предизвикан от ракетата. Петното изглеждаше поне стотина метра високо и цял километър широко. Най-малко.

— Съгласна съм с теб — кимна Нори, — но имам чувството, че това тук е нещо друго, нещо по-различно. Не смяташ ли?

Плашилото вдигна рамене.

— Ако изведнъж ни се прииска да се самоубием, май е по-добре да се връщаме — каза Бени. — Още има за какво да живея. Не съм успял да стигна до последното ниво на „Уорхамър“…

— Пробвай Гайгеровия брояч върху мечката — предложи Нори.

Джо насочи сензорния цилиндър към трупа на животното. Стрелката потрепна съвсем леко и запази досегашното си положение.

Нори посочи на изток, където пътят най-накрая излизаше изпод балдахина на гъсто обраслите черни дъбове, дали на хребета неговото название[1]. Джо си каза, че оттам най-вероятно се открива чудесна гледка към ябълковата градина, разположена на билото на възвишението.

— Аз предлагам да вървим, докато стигнем до дърветата — заяви момичето. — Там ще проверим какво казва Гайгеровият брояч и ако радиационният фон продължава да се повишава, ще се върнем в града и ще разкажем на доктор Евърет или на господин Барбара за наблюденията си. Пък те нека умуват какво значи това.

Бени се колебаеше.

— Не знам доколко е безопасно…

— Ако усетим нещо странно, веднага се връщаме — увери го Джо.

— Е, може пък да е за добро — подхвърли Нори. — Винаги съм искала да се махна от Честърс Мил, преди да съм изперкала тотално!

Тя се усмихна, за да покаже, че се шегува, ала думите й изобщо не прозвучаха като шега, а и Джо не ги прие по този начин. Много хора обичаха да се шегуват колко е „мъничък“ Честърс Мил (може би затова песента на Джеймс Макмърти бе толкова популярна сред жителите му) и той наистина бе такъв, при това във всяко едно отношение. Както в интелектуално, така и в демографско. Сещаше се само за една американка с азиатски произход — Памела Чен, която помагаше от време на време на Лиза Джеймисън в библиотеката, — а тъмнокожи изобщо нямаше, откакто семейство Лавърти се преместиха в Обърн. В града нямаше „Макдоналдс“, да не говорим за „Старбъкс“, а единственото кино бе затворило завинаги. Поне досега обаче градът му се бе струвал сравнително голям като площ, с достатъчно пространство за скитане насам-натам… Ето защо му се струваше удивително как Честърс Мил изведнъж се бе смалил в съзнанието му, след като разбра, че тримата с майка му и баща му вече не могат да се качат в семейната кола и да отскочат до Луистън, за да хапнат панирани миди и сладолед.

— Права си — каза накрая. — Наистина е важно. Рискът си струва. Или поне така мисля. Ако искаш, ти остани тук, Бени. Тази част от мисията е само за доброволци.

— Не, ще дойда с вас — заяви той. — Ако остана тук, ще ме смятате за пъзльо до края на живота ми!

— Че не си ли? — извикаха Джо и Нори в един глас, след което се спогледаха и избухнаха в смях.

[1] Блек Ридж буквално означава „Черен хребет“. — Б.пр. ↑

17.

— Точно така, плачи!

Гласът идваше някъде отдалеч. Барби се обърна тромаво към източника му, ала не беше никак лесно да отвори пламналите си от болка очи.

— Има за какво да плачеш!

Човекът, който му говореше така, очевидно също плачеше. А и гласът му се стори познат. Барби се помъчи да отвори подпухналите си клепачи, но ги усещаше непосилно тежки. Очите под тях сякаш вибрираха в унисон с пулса му. Синусите му бяха до такава степен задръстени от секреция, че ушите му изпукаха, когато се опита да преглътне.

— Защо я уби? Защо уби моята рожба?

„Някой кучи син ме напръска със спрей. Дентън? Не, Рандолф.“

Най-накрая успя да отвори очи, като притисна длани до веждите си и ги изтегли нагоре. Тогава забеляза, че Анди Сандърс стои пред килията му с обляно в сълзи лице. А какво виждаше председателят на градския съвет? Арестант в килия, който определено изглеждаше виновен…

— Тя беше всичко за мен! — изкрещя Сандърс.

Зад него стоеше Рандолф. Шерифът изглеждаше смутен и нервно пристъпваше от крак на крак като хлапе, на което ужасно му се ходи до тоалетната. И въпреки че очите му горяха, а синусите му болезнено пулсираха, Барби не беше изненадан, че Рандолф е допуснал Сандърс да слезе тук долу. Но не защото Сандърс беше председател на градския съвет, а понеже шерифът не бе могъл да прояви достатъчно твърдост и да откаже.

— Хайде, Анди — каза Рандолф. — Стига вече. Поиска да го видиш и аз ти позволих, макар и да не го смятам за много редно. Ще бъде съден, както подобава, и ще си плати за всичко, което е сторил. Затова хайде да се качим горе и да ти налея чаша ка…

В същия миг Анди изведнъж го сграбчи за реверите на униформата. Беше с десетина сантиметра по-нисък от шерифа, ала въпреки това Рандолф изглеждаше уплашен. Барби не го винеше. Макар и да виждаше света през тъмночервена пелена, яростта на Анди Сандърс бе толкова силна, че прозираше през нея с ужасяваща яснота.

— Дай ми пистолета си! Съдебният процес ще е твърде милостив за него! И бездруго мръсникът ще се измъкне, понеже има високопоставени приятелчета, както ми каза Джим! Искам възмездие! Заслужавам възмездие, така че ми дай пистолета си!

Барби не смяташе, че желанието на Рандолф да угоди на Сандърс ще доведе дотам, че да допусне арестантът да бъде застрелян като плъх, но в същото време не беше докрай сигурен в това; навярно причината за появата на Сандърс тук не се изчерпваше само с малодушието на шерифа, защото в противен случай нямаше да го съпровожда само той.

Барби се изправи на крака.

— Господин Сандърс… — започна. Явно онова, с което го бяха обгазили, бе попаднало и в устата му, защото езикът и гърлото му също бяха подути, а гласът му по-скоро приличаше на хрипкаво носово грачене. — Не съм убил дъщеря ви, сър. Не съм убил никого. Ако се замислите, ще видите, че вашият приятел Рени се нуждае от изкупителна жертва и аз съм най-удобният…

Обаче на Анди не му беше до мислене. Ръцете му се изстреляха към кобура на Рандолф и пръстите му трескаво се опитаха да докопат автоматичния глок. Разтревожен и още по-объркан, шерифът се помъчи да задържи оръжието на мястото му.

В същия момент по стълбите се спусна някой с голямо шкембе, който се движеше доста грациозно за килограмите си.

— Анди! — проехтя гласът на Големия Джим. — Анди, друже… ела при мен!

И Рени разпери ръце. Сандърс мигом прекрати борбата за пистолета и се втурна към него, също като разплакано детенце, устремено към бащините обятия. Големия Джим го прегърна.

— Искам пистолет! — дърдореше председателят на градския съвет. Обляното му в сълзи и сополи лице бе вдигнато умолително към това на Големия Джим. — Дай ми пистолет, Джим! Сега! Веднага! Искам да го застрелям заради онова, което ми причини! Това е мое свещено бащино право! Той уби сладкото ми момиченце!

— А може би не само нея — въздъхна тежко Рени. — Може би не само Анджи, Лестър и клетата Бренда, уви!

Тези думи моментално пресякоха излиянията на Сандърс и той вторачи смаяния си поглед в тлъстото лице на Големия Джим. Приличаше на хипнотизиран.

— Може би той е отговорен за смъртта на съпругата ти. Както и за Дюк. За Майра Евънс. И за всички други.

— Какво…

— Все някой е отговорен за появата на Купола, друже — не съм ли прав?

— Да… — това бе единственото, което Анди успя да промълви, но Големия Джим му кимна благосклонно.

— Мисля, че хората, които ни натресоха тази напаст, са решили да внедрят поне един техен човек вътре. Някой, който да разбърква врящата тенджера. А кой е по-добър в разбъркването на врящи тенджери от един готвач, а? — Големия Джим прегърна Сандърс през рамо и го поведе към шерифа. В един момент погледите на Барби и Рени се срещнаха и арестантът забеляза как съветникът наблюдава зачервеното му, подпухнало лице, сякаш е екзотично насекомо. — И ние ще намерим доказателства. Сигурен съм в това. Той вече показа, че не е достатъчно умен, за да прикрие следите си.

Барби насочи вниманието си към Рандолф.

— Това е постановка — заяви той с новопридобития си носов тембър. — Вероятно всичко е започнало като опит от страна на Рени да спаси собствения си задник, но вече си е явна борба за власт. За момента сте му необходим, шерифе, но и вашето време ще дойде.

— Млъквай! — сряза го Рандолф.

Междувременно Рени вече галеше Анди по косата. Барби се замисли за майка си и как тя обичаше да гали техния кокер Миси, когато кучето остаря, изкуфя и започна да се напикава.

— Той ще си плати за всичко, Анди — помни ми думата. Първо обаче ще съберем всички подробности — какво точно е станало, кога, защо и кой друг е част от играта му. Защото мръсникът не е сам, можеш да си сигурен в това. Има си съучастници. Ще си плати за всичко, но първо хубавичко ще го изцедим, за да получим цялата информация, която ни е необходима.

— Как ще си плати? — попита Анди. Вече гледаше към Големия Джим с такъв възторг, сякаш бе изпаднал в екстаз. — Как точно?

— Ами, ако знае как да вдигне Купола — а аз няма да допусна да не го стори, — предполагам, че всички ще бъдем доволни да го видим в затвора „Шоушенк“. С доживотна присъда без право на обжалване.

— Не е достатъчно — прошепна Сандърс.

Рени продължаваше да го гали по главата.

— А ако Куполът си остане на мястото?

Големия Джим се усмихна.

— В такъв случай май ще се наложи да го съдим сами. И когато го признаем за виновен, ще го екзекутираме. Така повече ли ти харесва?

— Да — промълви Анди. — Определено.

— На мен също, друже. — Ръката му галеше ли, галеше косата на Сандърс. — На мен също.

18.

Тримата излязоха от дъбовата гора и се заковаха на място, загледани в овощната градина.

— Там определено има нещо! — възкликна Бени. — Виждам го! — Гласът му звучеше едновременно развълнувано и глухо.

— Аз също — добави Нори. — Прилича ми на… на… — Думата, която търсеше, бе „радиомаяк“, ала така и не я изрече. От устата й се изтръгна само нещо като „рррр-рррр-рррр“, сякаш беше едногодишно детенце, което си играе с камиончета в пясъчника. В следващия миг момичето падна от колелото си и остана да лежи на пътя, а ръцете и краката му не спираха да треперят.

— Нори? — Джо се надвеси над нея, по-скоро смаян, отколкото угрижен, след което вдигна очи към Бени. Момчетата се спогледаха и секунда по-късно и Бени се строполи на земята, а велосипедът му падна отгоре му. Той също се загърчи и един от ритниците му запрати колелото му встрани, при което Гайгеровият брояч изпадна от багажника и тупна в канавката със скалата надолу.

Олюлявайки се, Джо се затътри към уреда. Когато се протегна да го вдигне, му се стори, че ръката му се разтяга като гумена. С големи усилия успя да завърти жълтата кутия и да погледне скалата. Стрелката бе скочила на +200, което беше малко под червения сектор, сигнализиращ опасност. В следващия миг момчето пропадна в черна дупка, изпълнена с оранжеви пламъци. Имаше чувството, че се издигат от огромна камара тикви — погребална клада от лумнали тиквени фенери за Хелоуин. Някъде в далечината ехтяха гласове… изгубени и ужасени викове. После тъмнината го погълна.

19.

След приключването на бунта пред супермаркета Джулия се върна в редакцията на „Демократ“ и завари Тони Гуей, бившия спортен репортер, който сега олицетворяваше целия новинарски отдел, да трака по клавиатурата на лаптопа си.

— Спри да пишеш и разпечатай тези снимки — каза му тя и му подаде фотоапарата.

После седна зад компютъра си, за да напише репортаж за станалото. Докато вървеше по главната улица, не спираше да обмисля началото му — как Ърни Калвърт, бившият управител на „Фуд Сити“, бе извикал на хората да минат през задния вход. Как им бе отключил, за да влязат без проблеми в магазина. Ала тогава вече беше твърде късно. Бунтът вече бе в разгара си. Да, хубаво начало… Единственият проблем беше, че не бе в състояние да го напише. Непрекъснато натискаше погрешните букви.

— Качи се горе и легни малко — каза Тони.

— Не, трябва да го напиша…

— В момента не си способна да напишеш нищо. Трепериш като лист. Не си на себе си. Почини си за един час. Аз ще разпечатам снимките и ще ги копирам на десктопа на компютъра ти. Ще транскрибирам и аудиоматериалите ти. Хайде, качвай се.

Не й стана особено приятно от думите му, ала не можеше да отрече, че Тони е прав. Почивката й обаче не се ограничи в рамките на един час. Не беше спала добре от петък вечерта — от цяла вечност, както й се струваше, — ето защо нямаше нищо чудно, че щом положи глава върху възглавницата, моментално потъна в дълбок сън.

Когато се събуди, с ужас установи, че сенките в спалнята й са се издължили. Вече беше късен следобед. Хорас! Навярно се бе подмокрил в някой ъгъл и щеше да я погледне с най-засраменото си изражение, сякаш вината за случилото се е негова, а не нейна.

Тя обу чехлите си, отиде тичешком в кухнята и откри своето корги не до вратата, скимтейки да излезе навън, а кротко заспало между печката и хладилника. На кухненската маса имаше бележка, пъхната между солницата и пиперницата.

15 часа

Джулия,

Двамата с Пит Ф. поработихме над материала за супермаркета. Не е кой знае какво, но щом го редактираш, ще стане супер. Снимките ти също са доста добри. Роми Бърпи се отби и каза, че все още има достатъчно хартия, така че по този параграф всичко е ОК. Каза и че трябва да напишеш редакционен коментар за станалото. „Цялата работа бе абсолютно излишна — заяви. — И тотално безхаберна. Освен ако не са искали да стане точно така. Няма да позволя на тоя тип да му се размине… Нали се сещате, че нямам предвид Рандолф.“ Двамата с Пит сме единодушни, че е хубаво да има редакционен коментар. Смятаме и че имаш нужда от малко сън, за да я напишеш така както трябва. Това под очите ти не бяха торбички, шефке, а истински чували! Отивам да прекарам малко време с жената и децата. Пит пък отиде в участъка. Каза, че „нещо важно“ се било случило и иска да разбере какво.

Тони Г.

ПС! Разходих Хорас. Свърши си всички неща.

Понеже не искаше коргито да забрави, че все още е част от живота му, Джулия го събуди и му даде половин опаковка кучешка храна, след което слезе на долния етаж, за да редактира материала и да напише редакционния коментар, за който говореха Тони и Пит. Тъкмо започваше, когато мобилният й телефон иззвъня.

— Шамуей, „Демократ“.

— Джулия! — беше Пит Фрийман. — Мисля, че трябва веднага да дойдеш тук. Марти Арсено е на бюрото и не ме пуска да вляза. Заяви ми да изчакам отвън, мамка му! При положение, че не е никакво ченге, а прост шофьор, който лятно време изкарва малко пари като регулировчик! Взел да ми се държи като големия шериф Куродръв от Путкинтаун!

— Пит, имам страшно много работа тук, така че ако не е…

— Бренда Пъркинс е мъртва. Както и Анджи Маккейн, Дуди Сандърс…

— Какво? — Тя се изправи толкова рязко, че столът й се прекатури.

— … и Лестър Когинс. Били са убити. И — слушай внимателно! — Дейл Барбара е арестуван за убийствата им. В момента е долу в ареста.

— Идвам веднага.

— Уф, мамка му! — възкликна Пит. — Ето го и Анди Сандърс! Изглежда така, сякаш ще си изплаче проклетите очи… Да пробвам ли да взема коментар от него, или…

— Недей. Човекът все пак е изгубил дъщеря си три дни след смъртта на жена си. Не сме „Ню Йорк Поуст“. Тръгвам към теб.

И тя затвори, преди да изчака отговора му. Отначало се чувстваше странно спокойна, дори не забрави да заключи. Ала щом се озова на тротоара, насред неестествената жега и под небето с нездрав тютюнев цвят, от спокойствието й не остана и следа и тя се затича.

20.

Разтърсвани от гърчове, Джо, Нори и Бени лежаха на озарения от странните, сякаш изтънели слънчеви лъчи Блек Ридж Роуд. Въздухът бе зноен и тежък. Една врана, която не изглеждаше обзета от самоубийствени наклонности, кацна на телефонната жица и се загледа в хлапетата с лъщящите си интелигентни очи. Птицата изграчи веднъж, а после размаха криле и отлетя в застиналия следобеден въздух.

— Хелоуин — промълви Джо.

— Накарайте ги да престанат да крещят! — простена Бени.

— Слънцето го няма — каза Нори и пръстите й се свиха, сякаш опитвайки се да сграбчат въздуха. Момичето плачеше. — Слънцето го няма, о, Боже, изчезнало е завинаги!

На върха на Блек Ридж, сред ябълковата градина, откъдето се откриваше панорамна гледка към целия Честърс Мил, проблесна ярка пурпурна светлина.

Петнайсет секунди по-късно тя проблесна отново.

21.

Джулия взе на един дъх стъпалата пред полицейското управление. Лицето й все още бе подпухнало от съня, а разрошената й коса стърчеше. Щом я зърна, Пит се опита да влезе вътре заедно с нея, ала тя поклати глава.

— По-добре остани тук. Ще ти звънна, когато тръгна да вземам интервю.

— Обожавам позитивното ти мислене, но чакай да чуеш нещо интересно — каза й Пит. — Познай кой цъфна тук малко след Анди. — И Пит посочи към хамъра, спрян пред противопожарния кран. Линда Евърет и Джаки Уетингтън стояха до джипа, потънали в задълбочен разговор. И двете жени изглеждаха сериозно изплашени.

Джулия прекрачи прага на участъка и в първия момент се изненада колко горещо е вътре. Климатикът не работеше, явно за да се пести ток. Втората й изненада бе породена от много млади хора в управлението, сред които се виждаха и двама от синовете на Килиън (един Господ знаеше колко точно са на брой) — нямаше как човек да сбърка тези дълги носове и куршумовидни глави. Всички младежи бяха заети с попълването на разни формуляри.

— Какво се пише, ако нямаш „последна месторабота“? — обърна се един от тях към съседа си.

В този миг от долния етаж се разнесе сърцераздирателен вопъл. Анди Сандърс.

Джулия се насочи към приемната, където беше идвала толкова често през годините, че дори лично бе допринесла за фонда „Кафе и понички“ (бе подарила на участъка плетена кошница). Нито веднъж досега не я бяха спирали, ала ето че и това се случи, когато Марти Арсено й каза:

— Не можете да влезете, госпожице Шамуей. Заповед. — Говореше с извинителен, миролюбив тон, който едва ли бе използвал пред Пит Фрийман.

Точно тогава Големия Джим Рени и Анди Сандърс изкачиха стълбите, водещи към „Кафеза“, както полицаите от Честърс Мил наричаха ареста в сутерена. Председателят на градския съвет плачеше. Големия Джим го беше прегърнал през рамо и му говореше утешително. Плътно зад тях пристъпваше Питър Рандолф. Униформата на шерифа беше в безупречно състояние, ала лицето над нея сякаш принадлежеше на човек, който се е измъкнал на косъм от бомбена експлозия.

— Джим! Пит! — извика Джулия. — Искам да говоря с вас!

Големия Джим се обърна към нея и погледът, който й хвърли, сякаш казваше: „И грешниците в Ада искат глътка вода.“ После поведе Анди към кабинета на шерифа. Доколкото журналистката успя да чуе, му говореше нещо за молитви.

Джулия се опита да се шмугне покрай бюрото, ала Марти я сграбчи за ръката. На лицето му продължаваше да стои смутеното изражение.

— Когато ме помоли да не раздухвам онзи скандал с жена ти миналата година, аз се съгласих, Марти. Защото можеше да изгубиш работата си. Така че ако има и капчица благодарност в теб, ще ме пуснеш да вляза.

И Арсено я пусна.

— Опитах се да те спра, но ти не ме послуша — измърмори той. — Запомни го.

Джулия закрачи енергично през чакалнята.

— Само една минутка! — обърна се тя към Големия Джим. — Двамата с шериф Рандолф сте представители на институциите, така че ми дължите официално изявление.

Този път погледът на Рени беше едновременно изпълнен с гняв и презрение.

— Напротив. Не ти дължим нищо. Нямаш никаква работа тук.

— А той има ли? — посочи тя към Анди Сандърс. — Ако това, което чух за Дуди, е вярно, той е последният човек, когото трябва да пуснете долу.

— Кучият му син е убил скъпото ми момиченце! — изхлипа Анди.

Големия Джим насочи показалец към нея.

— Ще получиш изявлението, когато сме готови с него. Не и преди това.

— Искам да видя Барбара.

— Той е арестуван за четири убийства. Да не си мръднала?

— След като бащата на една от предполагаемите му жертви може да го види, защо и аз да не мога?

— Защото не си нито жертва, нито роднина на някоя от жертвите — озъби й се Рени.

— Той има ли вече адвокат?

— Разговорът ни приключи, жено…

— Не адвокат му трябва, а бесилка! ТОЙ УБИ СКЪПОТО МИ МОМИЧЕНЦЕ!

— Хайде, друже — успокои го Големия Джим. — Да се помолим заедно на Господа всеблаг.

— Какви доказателства имате? Признал ли се е за виновен? Ако не го е сторил, какво алиби е посочил? Съвпада ли то с времето на смъртта? Знаете ли изобщо кога са умрели жертвите? Ако телата току-що са били открити, как можете да го знаете? Как са били убити — застреляни, намушкани, или…

— Пит, разкарай тая дърдореща вещица оттук! — нареди Рени, без даже да се обърне. — Ако не иска да си тръгне сама, изхвърли я насила. И кажи на тоя, който е зад бюрото в приемната, че е уволнен.

Марти Арсено потръпна и изтри челото си с длан. Големия Джим въведе Анди в шерифския кабинет и затвори вратата след себе си.

— Повдигнато ли му е обвинение? — обърна се Джулия към Рандолф. — Не можете да му повдигнете обвинение без адвокат, нали го знаете? Не е законно.

Тогава, макар и да не изглеждаше опасен, а само объркан, Пит Рандолф й каза нещо, което буквално смрази сърцето й:

— Докато сме под Купола, Джулия, ние решаваме кое е законно и кое — не.

— Кога са били убити? Кажи ми поне това!

— Ами, както изглежда, двете момичета са били пър…

В същия миг вратата на шерифския кабинет рязко се отвори. Явно Големия Джим бе подслушвал от другата страна. Журналистката видя, че Анди седи на бюрото на Рандолф с притиснати към лицето длани.

— Веднага я разкарай оттук! — кресна Рени. — Не ме карай да повтарям!

— Нямате право да го държите в пълна изолация, както и да държите в неведение жителите на този град! — извика Джулия.

— И за двете неща си в голяма грешка! — отвърна й Големия Джим. — Случайно да си чувала някога израза: „Щом не си част от решението, значи си част от проблема?“ Е, в момента не допринасяш по никакъв начин за разрешаването на ситуацията. Само си вреш любопитния нос, където не ти е работата. И винаги си го правила. Така че те предупреждавам съвсем открито — ако не си тръгнеш веднага, ще бъдеш арестувана.

— Чудесно! Хайде, арестувайте ме! Натикайте ме в някоя килия долу! — И тя протегна напред ръце със събрани китки, сякаш ги предизвикваше да й сложат белезници.

За един кратък миг имаше чувството, че нервите на Рени няма да издържат и той ще я удари. Желанието да го стори бе изписано съвсем ясно на лицето му. Вместо това обаче той се обърна към Питър Рандолф:

— За последен път ти казвам да изведеш тази досадница оттук. Ако се съпротивлява, изхвърли я.

С тези думи Големия Джим затръшна вратата.

Без да смее да я погледне в очите и с алени като на току-що изпечена тухла страни, Рандолф я хвана за ръката. Джулия не се съпротивляваше и тръгна тихо и кротко с него. Докато минаваха покрай бюрото на входа на приемната, Марти Арсено изсумтя (по-скоро с недоволство, отколкото с гняв):

— Видя ли каква стана тя! Изгубих работата си и на мое място ще седне някой от тия новобранци, които не могат да различат лакътя от задника си!

— Спокойно, Мартс, не си я изгубил — успокои го шерифът. — Ще говоря с него и няма да имаш проблеми.

Секунди по-късно Джулия вече беше навън и примигваше на ярката слънчева светлина.

— Е… — подпита я Пит Фрийман. — Как мина?

22.

Бени беше първият, който се съвзе. И освен че му беше адски горещо — фланелката му бе залепнала за не особено атлетичния му гръден кош, — като цяло се чувстваше добре. Той пропълзя до Нори и я разтърси леко. Тя отвори очи и го изгледа все още замаяна. Косата й бе залепнала за изпотените й скули.

— Какво стана? — попита момичето. — Сигурно съм заспала… Сънувах нещо, но не мога да се сетя какво. Помня обаче, че беше някакъв кошмар. Даже съм сигурна.

Джо Макклачи се обърна и се изправи на колене.

— Джо-Джо? — обърна се към него Бени. — Добре ли си?

— Горе-долу. Тиквите горяха.

— Какви тикви?

Джо поклати глава. Не можеше да си спомни. Единственото, което знаеше със сигурност, беше, че копнее да се изтегне някъде на сянка и да допие чая. После се сети за Гайгеровия брояч. Измъкна го от канавката и с облекчение установи, че все още работи — явно през двайсети век все още са знаели как да правят качествени неща.

Той показа на Бени показанието от +200, след което се протегна, за да може и Нори да го види, ала момичето не можеше да откъсне погледа си от склона на Блек Ридж и ябълковата градина на билото му.

— Какво е това? — попита тя и посочи натам.

Отначало Джо не забеляза нищо. После обаче зърна пурпурната светлинка, която проблесна сред дърветата. Беше толкова ярка, че човек трябваше веднага да отмести погледа си. Не след дълго тя блесна отново. Момчето сведе очи към часовника си, за да засече времето, ала той беше спрял на 4:02.

— Мисля, че намерихме това, което търсехме — каза Джо и се изправи на крака. Очакваше коленете му да се подгънат, но не стана така. Изгаряше от горещина, ала иначе се чувстваше нормално. — Сега предлагам да се омитаме веднага оттук, преди да ни е направило стерилни или нещо друго.

— Кой иска деца, човече? — подхвърли Бени. — Че те могат да станат същите като мен!

Въпреки това обаче се качи на колелото си. Върнаха се по пътя, по който бяха дошли, без да спират изобщо за почивка, докато не прекосиха моста и не поеха по шосе 119.

Сол

1.

Полицайките, които стояха до джипа на Големия Джим, все още си бъбреха (Джаки нервно дърпаше от цигарата си), ала внезапно замлъкнаха, когато Джулия мина покрай тях.

— Джулия? — започна неуверено Линда. — Какво…

Журналистката продължи напред. Както беше кипнала, последното, което й се искаше, бе да говори с още някой от пазителите на закона и реда (Доколкото ги имаше в момента в Честърс Мил). И трябваше да преполови разстоянието до редакцията, за да разбере, че гневът не бе единственото, което изпитваше. Дори не беше доминиращата й емоция. Тя спря под навеса на книжарницата за нови и стари заглавия („ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“, гласеше написаната на ръка бележка на витрината) донякъде за да даде възможност на галопиращото си сърце да забави темпото, ала най-вече за да надзърне вътре в себе си. Не й отне много време.

— Страх ме е — промълви и подскочи при звука на собствения си глас. Не бе възнамерявала да го изрича гласно.

В този момент Пит Фрийман най-накрая я настигна.

— Добре ли си?

— Да, нищо ми няма. — Това бе лъжа естествено, ала прозвуча съвсем убедително. Тя се пресегна и се помъчи да заглади стърчащите кичури на главата си. Те се подчиниха… и в следващия миг отново щръкнаха. „Само това ми липсваше — помисли си тя. — Просто невероятно. Сигурно приличам на рошава повлекана.“

— Притесних се, че Рени ще накара новия шериф да те арестува — каза Пит. Разширените му от изумление очи придаваха момчешки вид на трийсетинагодишния мъж.

— Аз пък се надявах да стане така, но, уви! — отвърна тя и разпери ръце, сякаш очертаваше невидимо заглавие на първа страница. — РЕПОРТЕР НА „ДЕМОКРАТ“ ПОПАДА ЗАД РЕШЕТКИТЕ И ПРАВИ ЕКСКЛУЗИВНО ИНТЕРВЮ С ОБВИНЕН В СЕРИЙНИ УБИЙСТВА.

— Джулия? Какво става тук? Имам предвид, освен Купола? Видя ли всички онези младежи с формулярите? Направо настръхнах…

— Видях ги — кимна Джулия — и смятам да пиша за това. Ще направя така, че на градското събрание в четвъртък на Джеймс Рени да бъдат повдигнати доста неудобни въпроси.

Тя сложи длан на рамото на Пит.

— Ще видя какво мога да открия за тези убийства, а после ще напиша всичко, до което се докопам. Както и редакционен коментар — възможно най-силният редакционен коментар, без да изпадам в евтина демагогия. — Тя се засмя горчиво. — Все пак евтината демагогия е запазена марка на Джим Рени.

— Не разбирам какво…

— Не е важно, връщай се към работата си. Аз имам нужда от няколко минутки, за да дойда на себе си. После може и да ми хрумне към кого да се обърна за разговор. Защото нямаме много време, ако ще го печатаме тази вечер.

— Ще го ксерокопираме — каза Пит.

— Какво?

— Довечера ще го ксерокопираме.

Джулия се усмихна вяло и със закачлив жест го отпрати да си върши работата. Пред вратата на редакцията Пит се обърна и отново я погледна. Тя му махна с ръка, за да покаже, че е добре, след което надзърна през прашната витрина на книжарничката. Градският киносалон бе затворил преди пет години, а на мястото на автокиното извън града сега се помещаваше автокъщата на Рени. (Голямото му рекламно табло до шосе 119 се извисяваше точно на мястото, където навремето бе стоял екранът.) Въпреки това обаче Рей Тауъл някак си бе успял да спаси уютната си книжарничка от фалит. Част от изложените на витрината книги бяха по популярна психология от типа „помогни си сам“, а сред останалите преобладаваха изданията с меки корици. Живописните им обложки изобразяваха забулени в мъгла старинни имения, изпаднали в беда благородни девици и голи до кръста мускулести кавалери — ту възседнали буйни жребци, ту не. Неколцина от мъжагите размахваха внушителни мечове и облеклото им се ограничаваше до оскъдни препаски около слабините. „ПОТОПЕТЕ СЕ В СВЕТА НА ЗЛОВЕЩИТЕ ИНТРИГИ И СЮЖЕТИ“ — пишеше на една табличка отстрани.

„Вече се потопихме в него — мина й през ума. — Целият град се потопи.“

Сякаш Куполът не бе достатъчно ужасен сам по себе си, ами и трябваше да си имат работа и с „Градския съветник от Ада“.

Джулия изведнъж осъзна, че това, което я тревожеше най-много — което я плашеше най-много, — бе бързината, с която се развиваха събитията. Рени бе свикнал да бъде най-надутият и арогантен петел в кокошарника и тя очакваше, че по някое време ще се опита да засили контрола си над града — примерно седмица или месец след отрязването им от останалия свят. Обаче от появата на Купола бяха минали само три дни. Три дни и такава промяна! Ами ако Кокс и неговите учени откриеха начин да пробият невидимата преграда още тази вечер? Или Куполът изчезнеше от само себе си? Големия Джим щеше моментално да се свие до предишните си размери, макар и с клеймо на лицето си.

„Клеймо ли? Какво клеймо? — запита се тя, все още загледана в «ЗЛОВЕЩИТЕ ИНТРИГИ» — Та той ще каже, че само е правил най-доброто предвид екстремните обстоятелства. И всички ще му повярват.“

Да, навярно щеше да стане точно така. Обаче не обясняваше защо Големия Джим изобщо не бе чакал, за да направи своя ход. Може би защото нещо се е объркало и не е имал друг избор? Или пък…

— Или пък защото не е съвсем наред — каза Джулия на пъстрите книги пред нея. — И не мисля, че някога изобщо е бил.

Дори и така да беше, как да се обясни бунтът пред супермаркета? Защо хората, чиито килери още бяха пълни с провизии, допуснаха да се държат по този начин? Нямаше никаква логика, освен ако…

„Освен ако той съвсем целенасочено не ги е провокирал.“

Това звучеше абсурдно, все едно си бе поръчала меню „Световна конспирация“ в ресторант „Параноя“ Нали? Предполагаше, че може да поговори с някои от участниците в бунта, но, от друга страна, не бяха ли убийствата далеч по-важни? Все пак тя беше единственият истински репортер на вестника и нямаше време да…

— Джулия? Госпожице Шамуей?

Жената бе потънала в мислите си и гласът буквално я накара да подскочи. Тя се завъртя и щеше да падне, ако Джаки Уетингтън не я беше подхванала. Придружаваше я Линда Евърет; именно нейният глас я бе изтръгнал от унеса й. И двете полицайки изглеждаха изплашени.

— Можем ли да поговорим? — попита Джаки.

— Разбира се. Работата ми е да говоря с хората и да записвам онова, което ми казват. Давате си сметка за това, нали?

— Но без да споменавате имената ни — уточни Линда. — Ако не го приемете, забравете за цялата работа.

— Доколкото знам — усмихна се Джулия, — вие двете сте просто „източник, близък до разследването“. Така става ли?

— Ако и вие отговорите на нашите въпроси — добави Джаки. — Съгласна ли сте?

— Никакъв проблем.

— Вие бяхте пред супермаркета, нали? — попита Линда. Ставаше все по-интересно и по-интересно.

— Да. Както и вие. Хайде да си побъбрим. И да си сверим записките.

— Не тук — озърна се Линда. — Не на улицата. Може да ни види някой. Редакцията на вестника също не ми изглежда подходяща.

— Успокой се, Лин — каза Джаки и сложи ръка на рамото й.

— Ти се успокой — отвърна й Линда. — Ти нямаш съпруг, който да те мисли за съучастник в опандизването на невинен човек.

— Аз нямам никакъв съпруг — гласеше съвсем логичният, както си помисли Джулия, отговор. Каза си още, че съпрузите често са фактор, който само усложнява положението. — Сещам се за едно място, където можем да отидем. Там ще бъдем сами, а и вратата винаги е отключена. — Тя се замисли. — Или поне беше. Не знам как е след появата на Купола.

Джулия, която тъкмо се чудеше кого да интервюира по-напред, нямаше никакво намерение да изпуска двете полицайки.

— Тогава да тръгваме — каза тя. — Предлагам ви аз да вървя по единия тротоар, а вие — по другия. Поне докато не отминем участъка.

— Чудесна идея! — възкликна Линда и се усмихна за първи път.

2.

Пайпър Либи коленичи внимателно пред олтара и потръпна от болка, въпреки че бе положила възглавнички под подутите си колене. Тя се намести с помощта на дясната си длан, като притискаше навехнатата си лява ръка към хълбока. Болеше я по-слабо от коленете — Барби определено се бе справил добре с наместването, — ала въпреки всичко не искаше да я натоварва излишно. В момента рамото й лесно можеше да излезе отново от ставата; бяха й го казали след контузията по време на онзи футболен мач в гимназията. Пайпър събра длани и затвори очи. Езикът й инстинктивно се стрелна към кухината, където до вчера бе имало напълно здрав зъб. Обаче не й беше до него; в живота й бе зейнала далеч по-страшна празнота.

— Здравей, Боже, дето те няма — каза тя. — Пак съм аз и се обръщам сега към Теб, защото се нуждая от Твоята любов и милосърдие. — Една сълза се показа изпод подпухналия й долен клепач и се търкулна по подутата й (и обагрена в мораво) буза. — Кучето ми някъде при теб ли е? Питам, защото страшно ми липсва. Ако е при теб, надявам се да му дадеш от тамошния еквивалент на кучешка бисквитка. Заслужава да получи награда.

При тези думи от очите й рукнаха още сълзи, парливи и горещи.

— А може и да не е при теб. Според повечето религии кучетата не отиват в Рая, макар че някои секти — както и „Рийдърс Дайджест“ — са убедени в противното.

Естествено, че ако нямаше Рай, въпросът бе излишен, а тя усещаше как идеята за едно лишено от божие присъствие съществуване, за една лишена от Бог вселена й се струва все по-убедителна. Може би всички потъваме във вечната забрава, а може би ни чака нещо още по-лошо. Необятна и непроходима пустош, простираща се под бялото небе — място, където часът винаги е „никога“, посоката е „никъде“, а спътниците ти са „никои“. С други думи, нещо като познатото старо „Дето те няма“ — последен пристан за лошите ченгета, избухливите пасторки, прострелялите се деца и самоотвержените немски овчарки, които умираха, за да защитят стопанките си. Без Бог, който да отсее зърното от плявата. И макар че в това да се молиш на подобна абстракция имаше солидна доза театралничене (ако не и богохулство), от време на време помагаше.

— Но не за Рая ми пука в момента — изрече Пайпър, — а за това каква част от случилото се с Кловър е по моя вина. Знам, че съм виновна, понеже гневът ми взе надмощие над мен. Отново. Религиозното ми обучение казва, че Ти си ме създал толкова избухлива и вече от мен зависи да го преодолея, ала ненавиждам тази идея. Не я отхвърлям напълно, но я ненавиждам. Кара ме да си мисля за случаите, когато отиваш с колата си в сервиза и автомонтьорът винаги намира начин да обвини теб за проблема. „Карали сте я твърде много“, „Карали сте я твърде малко“, „Забравили сте да освободите ръчната спирачка“, „Забравили сте да вдигнете прозорците и дъждът е повредил електрическите инсталации“… А знаеш ли кое е най-лошото? Че ако наистина Те няма, не мога да те обвиня за нищо! И какво остава? Шибаната наследственост?

Тя въздъхна тежко.

— Съжалявам за неприличната дума; защо просто не се престориш, че не съм я казала, а? Майка ми постъпваше точно така. Междувременно имам друг въпрос: какво да правя оттук нататък? Градът е затънал в ужасни проблеми, а аз искам да помогна по някакъв начин, само дето още не знам как. Чувствам се глупава, слаба и объркана. Предполагам, че ако бях някой от онези старозаветни пустинници, щях да кажа, че имам нужда от знамение. И мисля, че в този момент дори нещо от сорта на „СЛАНИ ПО-ОТСТЪПЧИВА“ или „КАРАЙ ПО-БАВНО В РАЙОНА НА УЧИЛИЩЕТО“ би свършило работа.

В мига, в който го изрече, външната врата се отвори, след което силно се затръшна. Преподобната погледна през рамо, едва ли не очаквайки да зърне някой ангел в пълно снаряжение (с крила и ослепително бяла роба). „Ако иска да се бием, първо ще трябва да изцели рамото ми“ — мина през обърканото й съзнание.

Обаче не беше ангел, а Роми Бърпи. Половината копчета на ризата му бяха разкопчани, краищата й се развяваха и човекът изглеждаше не по-малко съкрушен от нея. Той закрачи по централната пътека между скамейките, но щом я зърна, се закова на място. И двамата изглеждаха еднакво изненадани.

— Боже мили! — възкликна Роми (с луистънския му акцент това прозвуча като „божей милий“). — Извинявай, не знаех, че си тук. Ще дойда по-късно.

— Няма нищо — отвърна Пайпър и се изправи, помагайки си единствено с дясната ръка. — Вече приключих.

— Аз всъщност съм католик… — започна мъжът („Гледай ти!“ — каза си преподобната) — … но нали в Честърс Мил няма католическа църква… ти си наясно с това като свещеник… и нали знаеш какво казват за бурята и пристанището… Казах си, че няма да е зле да намина и да кажа една молитва за Бренда. Винаги съм харесвал тази жена. — Той избърса бузата си с ръка. Стържещият звук от допира между дланта му и наболата му брада отекна изненадващо силно в притихналата църква. Кичурите му в стил Елвис бяха клюмнали покрай ушите му. — Не просто я харесвах; обичах я. Никога не съм й го казвал, но мисля, че Бренда го знаеше.

Пайпър го изгледа с нарастващ ужас. Бе прекарала целия ден тук и въпреки че знаеше за случилото се пред „Фуд Сити“ — неколцина от енориашите й я бяха известили, — не беше чула нищичко за Бренда Пъркинс.

— Бренда? Какво й се е случило.

— Била е убита. Както и другите. Казват, че оня тип Барби го е сторил. Арестуваха го.

Преподобната притисна длан към устата си и се олюля. Роми се втурна към нея и я прихвана през кръста. В продължение на няколко секунди двамата останаха така пред олтара, досущ като млада двойка, която всеки момент ще бъде венчана, когато външната врата отново се отвори и Джаки въведе Линда и Джулия в църквата.

— Май идеята ми не се оказа чак толкова добра — отбеляза Джаки.

Интериорът на църквата бе като резонатор и макар че полицайката не говореше високо, Пайпър и Роми Бърпи я чуха идеално.

— Не си тръгвайте — спря ги преподобната. — Особено ако е заради случилото се. Не мога да повярвам, че господин Барбара… не бих казала, че е способен на подобно нещо. Та той намести рамото ми… Беше изключително мил и внимателен. — Тя се замисли над думите си. — Предвид обстоятелствата, де. Елате при нас. Моля ви, елате.

— Това, че можеш да наместиш рамо, не те прави неспособен за убийство — изтъкна Линда, ала прехапа устни и завъртя нервно венчалната си халка.

Джаки я хвана за китката.

— Трябва да бъдем дискретни, нали не си го забравила?

— Мисля, че е твърде късно за това — въздъхна Линда. — Вече ни видяха с Джулия. Ако напише репортаж и тези двамата кажат, че сме били в нейната компания, ще го отнесем.

Пайпър нямаше представа за какво говори полицайката, но долови същината на думите й. Тя вдигна дясната си ръка и я размаха.

— Тук сте в моята църква, госпожо Евърет, и мога да ви уверя, че казаното тук остава зад тези стени.

— Обещавате ли? — попита Линда.

— Да. Така че защо не поговорим за това, което ви интересува? Тъкмо се молех за знак свише и вие се появихте.

— Не вярвам в такива неща — заяви Джаки.

— Нито пък аз — подхвърли преподобната и се засмя.

— Това не ми харесва — намръщи се Уетингтън. Говореше на Джулия. — Каквото и да казва, тук просто има твърде много хора. Да си изгубя работата като Марти е най-малкото. Ще се оправя някак, и бездруго заплатата в полицията е мизерна. Обаче Джим Рени да ме вземе на мушката… — Тя поклати глава. — Това вече не е добра идея.

— Не сме твърде много — обади се Пайпър. — Точно толкова сме, колкото трябва. Господин Бърпи, можете ли да пазите тайна?

Роми Бърпи, който имаше толкова много съмнителни сделки зад гърба си, че сам не помнеше броя им, кимна и вдигна показалец пред устните си.

— Ням съм — каза. Думите му прозвучаха като „Няма сън“.

— Тогава да отидем в дома ми — предложи преподобната. Щом видя, че Джаки още се колебае, Пайпър протегна към нея лявата си ръка… движейки я изключително бавно и предпазливо. — Хайде, да обсъдим всичко заедно. Може би на по глътка уиски?

И Джаки най-накрая склони.

3.

31 ИЗГАРЯЙ ПРЕЧИСТВАЙ

И ЗВЯРЪТ ЩЕ БЪДЕ УЛОВЕН И ХВЪРЛЕН

В ОГНЕНОТО ЕЗЕРО (ОТРОВЕНИЕ ЙОАНОВО, 19:20)

И ЩЕ БЪДАТ МЪЧЕНИ ДЕН И НОЩ ВО ВЕКИ ВЕКОВ (20:10)

ИЗГОРИ ГРЕШНИЦИТЕ

ПРЕЧИСТИ ПРАВЕДНИЦИТЕ

ИЗГАРЯЙ ПРЕЧИСТВАЙ ИЗГАРЯЙ ПРЕЧИСТВАЙ 31

31 ПРИСТИГА ОГНЕНИЯТ ИСУС 31

Тримата мъже, наблъскани в кабината на раздрънкания оранжев камион, се загледаха учудено в това загадъчно послание. То се мъдреше върху стената на склада зад сградата на радиото и бе изписано с черни и червени букви, които бяха толкова големи, че заемаха почти цялата повърхност.

Този, който седеше по средата, беше Роджър Килиън, собственикът на птицефермата и баща на многолюдната челяд с куршумовидни глави. Той се обърна към Стюарт Бауи, който бе зад волана на камиона.

— К’во значи туй бе, Стюи?

Ала Фърн Бауи беше този, който му отговори:

— Значи, че проклетият Фил Буши е още по-изперкал и от преди, ето к’во значи. — Той отвори жабката, отмести омазнени работни ръкавици и извади револвер трийсет и осми калибър. Провери дали всички гнезда на барабана са заредени, врътна рязко китката си, при което цилиндърът се върна с щракване на мястото си, и затъкна оръжието в колана си.

— Нали знаеш, Фърн — отбеляза Стюарт, — че това е една страхотна възможност да си отнесеш ташаците?

— Мисли за него, не за мен! — отвърна Фърн и посочи към студиото, откъдето се разнасяше приглушена госпъл музика. — Друса се със собственото си производство от цяла година и сигурно е по-безопасно да си край някое буре с барут, отколкото при него.

— Фил вече иска да му викат Готвача — отбеляза Роджър Килиън.

Бяха спрели пред студиото и Стюарт бе натиснал клаксона не веднъж, а няколко пъти. Фил Буши обаче така и не се показа. Можеше да е вътре и да се крие, а можеше и да се спотайва в гората зад сградата на радиото; не бе изключено, каза си Стюарт, да се намира и в лабораторията си. Обзет от параноя, агресивен и опасен. Въпреки това обаче едва ли бе добра идея да цъфнат въоръжени при него. Ето защо той се пресегна, извади револвера от колана на Фърн и го пъхна под шофьорската седалка.

— Хей! — възмути се брат му.

— Няма да стреляш тука — отсече Стюарт. — Да не искаш да вдигнеш всички ни във въздуха? — После се обърна към Роджър: — Кога за последен път видя кльощавия кучи син?

Роджър се замисли.

— Беше поне преди четири седмици — когато получихме последната голяма доставка за града. Дето ни я докараха с оня огромен хеликоптер „Чинук“, нали се сещаш? — Произнесе го „Шинуук“; Роми Бърпи със сигурност би го разбрал.

Стюарт се замисли. Това не беше на добре. Ако Буши бе в гората, нямаше да имат проблеми. А ако дебнеше в студиото, обхванат от параноя, въобразявайки си, че са федерални агенти, вероятно пак нямаше да имат проблеми… освен ако не му хрумнеше да ги посрещне с дъжд от куршуми.

Ако беше в склада обаче… това май не вещаеше нищо добро.

— В каросерията има цял наръч здрави дълги пръти — каза Стюарт на брат си. — Вземи един от тях и ако Фил се покаже, и почне да се държи грубо, цапардосай го със сопата.

— Ами ако е въоръжен? — попита Роджър (съвсем не без основание).

— Спокойно, няма да бъде — отвърна Стюарт. Макар и да не беше никак сигурен в това, бе твърдо решен да изпълни дадените му заповеди — две бутилки пропан да бъдат доставени възможно най-бързо в болницата. „После, когато имаме възможност, ще транспортираме и останалото количество — беше казал Големия Джим. — Вече официално приключихме с амфетамините.“

Това известие донесе облекчение на Стюарт; когато Куполът се вдигнеше, той смяташе да зареже и погребалния бизнес. И да се премести на някое по-топло местенце — я Ямайка, я Барбадос… Беше се нагледал на трупове и не искаше да вижда нито един повече. Обаче не искаше той да е този, който ще каже на Готвача Буши, че излизат от играта, и изрично бе уведомил Рени за това.

„Не се притеснявай, аз ще се погрижа за Готвача“ — беше му казал Големия Джим.

Стюарт зави около сградата и спря пред задния вход. Остави двигателя включен, за да може да оперира с повдигана и лебедката.

— Вижте само! — удиви се Роджър Килиън. — Взираше се в западния хоризонт, където слънцето приличаше на разпльокано алено яйце. Скоро щеше да се скрие зад тъмните сажди, останали от горския пожар, и да почернее като при зловещо затъмнение. — Направо тръпки ме побиват, майчице мила!

— Стига си дрънкал! — скастри го Стюарт. — Искам да си свършим работата и да се пръждосваме оттук, Фърни, вземи си сопа. Някоя по-ячка.

Брат му се изкатери на каросерията, където се търкаляха парчета дърво с най-различна форма и дължина, и грабна една цепеница с размерите на бейзболна бухалка. Стисна я с две ръце и замахна, за да я пробва.

— Тази ще свърши работа — кимна той.

— „Баскин Робинс“! — промълви отнесено Роджър, без да откъсва взор от западния хоризонт. Беше заслонил очи с длан, присвивайки клепачи, поради което лицето му наподобяваше това на трол.

Междувременно Стюарт се занимаваше с отключването на задната врата — сложен процес, понеже бе снабдена с катинар и две секретни брави, — ето защо му изръмжа изнервено:

— Какви ги бръщолевиш пак?

— Ами че те имат точно трийсет и един вкуса — обясни Роджър и се усмихна, разкривайки две редици развалени зъби, които никога не бяха виждали нито Джо Боксър, нито който и да е друг стоматолог.

Стюарт нямаше представа за какво говори Роджър, ала брат му прояви по-голяма съобразителност.

— Не си мисли, че онзи надпис на стената е реклама на сладолед! — подхвърли Фърн. — Освен ако „Баскин Робинс“ не се споменават в книгата на Апокалипсиса!

— Млъквайте и двамата! — сряза ги Стюарт. — Фърни, бъди готов с тази тояга! — После блъсна рязко вратата и надзърна вътре. — Фил?

— Казах ти, че иска да го наричат Готвача — обади се Роджър. — Като онзи герой от „Саут Парк“.

— Готвач? — извика Стюарт. — Готвач, тук ли си?

Никакъв отговор. Стюарт заопипва с ръка в сумрака, като всеки миг очакваше да бъде сграбчен, и не след дълго напипа ключа за осветлението. Щом го щракна, пред погледа му се разкри зала, заемаща поне три четвърти от дължината на склада. Стените й бяха от небоядисани голи дъски, като фугите помежду им бяха запълнени с розова изолаторна пяна. Помещението беше буквално препълнено с газови бутилки от всевъзможни марки и размери. Не можеше да прецени колко бяха на брой, но ако трябваше да предположи, то щеше да е в интервала между четиристотин и шестстотин.

Стюарт закрачи бавно по централната пътека на склада, като се взираше съсредоточено в различните обозначения върху всяка от бутилките. Големия Джим изрично го бе инструктирал от кои точно да вземе и му беше казал, че ще ги открие в задната част на склада. Слава богу, оказа се точно така. Мъжът спря пред пет бутилки „общински стандарт“ с надписи „БОЛНИЦА КАТИ РЪСЕЛ“. Бяха сложени между заграбените от пощата бройки и онези с етикети „ЧЕСТЪРС МИЛ — ОСНОВНО УЧИЛИЩЕ“.

— Трябва да вземем две — каза той на Роджър. — Донеси ми веригата, за да ги вържем. Фърни, ти иди ей-там и виж дали вратата към лабораторията е заключена. Ако не е, заключи я! — И Стюарт подхвърли на брат си връзката ключове.

Фърн не беше длъжен да му се подчинява, обаче си беше изпълнителен по природа и го направи. Той закрачи между стелажите с газови бутилки, които свършваха на три метра от вратата на лабораторията. Самата врата, както забеляза Фърн със свито сърце, беше открехната. Зад гърба му се разнесе дрънченето на веригата, последвано от бръмченето на повдигача и глухо металическо тракане, свидетелстващо, че първата бутилка вече е натоварена в каросерията на камиона. Струваше му се, че всички тези шумове сякаш идват отнякъде много далеч, особено когато си представи как Готвача дебне от другата страна на вратата — с кървясали очи и налудничави мисли в главата. Надрусан като за световно, с картечен пистолет в ръка.

— Готвач? — извика Фърн. — Тук ли си, стари приятелю?

Никакъв отговор. И въпреки че изобщо не му влизаше в работата — вероятно и той беше не по-малко луд, — любопитството му в крайна сметка надделя и той побутна с цепеницата си вратата, за да я отвори по-широко.

Флуоресцентните лампи на лабораторията светеха, ала иначе тази част от прочутото складово съоръжение на корпорация „Исус е цар“ изглеждаше необитавана. Нито една от двайсетте пещи — големи електрически скари, всяка от които бе снабдена с абсорбатор и бе захранвана от отделна газова бутилка — не работеше. Металните съдове, стъклениците и скъпите колби си стояха по рафтовете. Самото помещение вонеше (винаги бе воняло и винаги ще вони, каза си Фърн), ала подът беше чист и нямаше следи от занемареност. На едната стена висеше фирмен календар на автокъщата на Рени, който още стоеше на август. Може би защото някъде по това време копелето бе изгубило връзка с действителността, предположи Фърн. И вече витаеше някъде другаде. Той се осмели да пристъпи малко по-навътре в лабораторията. Беше им донесла цяло състояние, ала въпреки това никога не я беше харесвал. Миризмата й бе същата като на подготвителната зала в сутерена на погребалното им бюро.

В единия ъгъл бе обособено помещение посредством масивни стоманени панели. В средата им имаше врата. Фърн добре знаеше, че точно тук се съхранява готовата продукция на Готвача. Висококачествени кристалчета метамфетамини, опаковани не в обичайните прозрачни найлонови торбички, а в плътни полиетиленови чували за смет. Едва ли някой от наркоманите, сновящи по улиците на Ню Йорк или Лос Анджелис в търсене на хубава стока, би повярвал, че е възможно някъде да се държи първокласна дрога в такива количества. Защото пълният капацитет на помещението зад металните панели побираше количество, достатъчно да се снабдява цяла Северна Америка в продължение на месеци или дори цяла година.

„Защо изобщо Големия Джим му позволи да произведе толкова много? — зачуди се Фърн. — Защо не спряхме навреме? Какво сме си мислели, по дяволите?“ Единственият отговор, който му идваше наум, беше най-очевидният — защото можеха да си го позволят. Комбинацията от гения на Буши и всички тези безбожно евтини китайски съставки ги беше опиянила. Освен това основаха корпорацията „Исус е цар“, която прославяше делото Божие по цялото източноамериканско крайбрежие. Всеки път, когато някой повдигаше този въпрос, Джим Рени му изтъкваше този факт. А после цитираше Светото писание — „Защото работникът заслужава своята заплата“ (Евангелие от Лука) и „Не връзвай устата на вол, който вършее“ (Послание на апостол Павел към Тимотей).

Фърн така и не бе разбрал смисъла на това за вола.

— Готвач? — попита, докато пристъпи още по-навътре в лабораторията. — Приятелю?

Нищо. Той погледна нагоре и видя терасовидните съоръжения от суров дървен материал, които опасваха помещението от двете срещуположни стени. Те също се използваха за съхранение и съдържанието на кашоните, струпани там, със сигурност би заинтригувало ФБР, ФДА и АТФ[1]. И там нямаше никого, ала Фърн забеляза нещо, което не си спомняше да е виждал преди — покрай парапетите на двата балкона минаваше дебел бял кабел, закрепен към дървото с масивни метални скоби. Дали беше електрически кабел? Тогава какво захранваше? Нима откачалката бе сложила пещи и там? Ако беше така, защо Фърн не ги виждаше? Самият кабел изглеждаше твърде дебел, за да захранва обикновен електроуред като телевизор или ра…

— Фърн! — извика Стюарт, карайки го да подскочи. — Ако го няма, ела тук и ни помогни! Искам да си ходим! По телевизията казаха, че в шест ще има извънредна новинарска емисия, така че искам да видя дали ония са измислили нещо!

В Честърс Мил „ония“ започваше все по-често да се употребява за хората от света извън Купола.

Фърн послуша брат си и закрачи към камиона. Ако беше надзърнал зад вратата, навярно щеше да види към какво са прикрепени новите електрически кабели — бяла, наподобяваща глина субстанция с формата и размерите на средноголяма тухла. Тя бе поставена на отделен рафт, където освен нея нямаше нищо друго, и представляваше пластичен експлозив.

Приготвен собственоръчно от Готвача, по негова собствена рецепта.

[1] ФДА — Федералното управление по контрол на качеството на хранителните продукти и лекарствените препарати; АТФ — Бюрото за контрол над алкохола, тютюневите изделия и огнестрелните оръжия. — Б.пр. ↑

4.

Докато пътуваха към града, Роджър вдигна пръст и отбеляза дълбокомислено:

— Хелоуин. Той е на трийсет и първо число.

— Ти си бил истинска подвижна енциклопедия! — подхвърли му Стюарт, докато шофираше.

Роджър килна неестествено издължената си глава.

— Обичам да трупам знания — премлясна скромно той, без да усеща иронията. — Не го правя насила, просто така ми иде.

„Ямайка. Или Барбадос — помисли си Стюарт. — Някъде на топло. Вдигне ли се проклетият Купол, моментално си обирам крушите. Никога вече не искам да виждам някой Килиън. Или който и да е от тоя град.“

— Картите в едно тесте също са трийсет и една.

Фърн се вторачи в него.

— Абе, ти нормален ли си…

— Майтап бе, майтапя се, не чаткате ли? — отвърна Роджър и се засмя толкова пискливо, че чак главата на Стюарт го заболя.

Слава богу, вече наближаваха болницата. Стюарт видя един сив форд „Таурус“ да завива по алеята.

— Хей, това е доктор Ръсти! — възкликна Фърн. — Ще се зарадва, като види, че пак има газчица. Надуй тромбата, Стюи!

Стюарт изпълни желанието на брат си.

5.

Когато Безбожниците си тръгнаха, Готвача Буши най-накрая остави пулта за дистанционно отваряне на гаражната врата, който стискаше в ръката си. Беше наблюдавал братята Бауи и Роджър Килиън от прозореца на тоалетната в студиото. През цялото време, докато те тършуваха сред нещата му в склада, палецът му чакаше в готовност върху бутона. И ако бяха взели нещичко от продукцията му, щеше да натисне копчето и да изпрати цялата сграда в небесата.

— Всичко е в твоите ръце, Исусе мой — бе прошепнал той. — Както обичахме да казваме, когато бяхме деца, „не ми се иска, но ще го направя“.

И Исус се бе погрижил да не се стига дотам. Готвача бе почувствал, че ще стане така, още щом бе чул как Джордж Доу и „Госпълтоунс“ запяват „Боже, как винаги се грижиш за мен“, и усетът му не го беше подлъгал. Това бе истински Знак Свише. Оказа се, че не са дошли за амфетите, а за две пикливи бутилки с пропан.

Загледа се подире им, докато оранжевият камион се отдалечаваше, след което се затътри по пътечката между задната стена на студиото и сградата, служеща едновременно за лаборатория и склад. Помисли си, че това вече е неговата сграда, с неговите амфети… поне докато Исус не дойдеше и не вземеше всичко за себе си.

Може би това щеше да се случи на Хелоуин.

А може и да станеше по-рано.

Имаше толкова много неща, за които трябваше да помисли, а напоследък мисленето му вървеше най-леко, когато бе надрусан.

Да, тогава мислите му течаха като по вода.

6.

Джулия отпи съвсем мъничко от уискито, задържайки го в устата си, но двете полицайки гаврътнаха юнашки глътки. Естествено, нямаше да се напият от толкова, но езиците им определено се поразвързаха.

— Честно да си кажа, съм ужасена — въздъхна Джаки Уетингтън. Погледът й бе сведен надолу и ръцете й си играеха с празната чаша за сок, ала когато Пайпър предложи да й налее отново, категорично поклати глава. — Това никога нямаше да се случи, ако Дюк беше жив. Не спирам да се връщам към тази мисъл. Даже и да имаше основания да вярва, че Барби е убил жена му, щеше да действа съобразно изискванията на справедливото наказателно производство. Защото такива бяха принципите му. И за нищо на света не би позволил на бащата на една от жертвите да слиза долу в Кафеза и да влиза в конфронтация със задържания. — Линда закима енергично. — Настръхвам само като си помисля какво може да му се случи на Барби. Освен това…

— Ако може да се случи на Барби, значи може да се случи и на всекиго, нали? — подхвърли Джулия.

— Точно така — потвърди Джаки. Продължаваше да си играе с чашата и да хапе нервно устни. — И ако нещо му се случи — нямам предвид линчуване или друга подобна изродщина, а най-обикновен инцидент в килията например, — не съм сигурна, че ще мога отново да сложа тази униформа.

Тревогата на Линда беше по-прозаична и конкретна. Съпругът й бе убеден, че Барби е невинен. Под влияние на гнева (и отвращението, обзело я от находката в килера на Маккейнови) тя бе отхвърлила моментално тази идея — все пак армейските плочки на Барби бяха открити в посивялата, вкочанена ръка на Анджи Маккейн. Ала колкото повече се замисляше над нея, толкова повече посърваше. Донякъде защото уважаваше преценката на Ръсти за нещата от живота (и винаги я беше уважавала), но също така и заради онова, което Барби бе извикал точно преди Рандолф да го напръска със спрея. „Кажете на съпруга си да огледа труповете! Трябва непременно да огледа труповете!“

— Има и още нещо — продължи Джаки, въртейки чашата си в ръце. — Не е редно да се обгазява арестант само защото крещи. Имали сме съботни нощи, особено след големи дербита, когато Кафезът е бил като зоопарк по време на хранене. Обаче винаги сме ги оставяли да си крещят. Накрая се уморяват и заспиват.

Междувременно Джулия изучаваше с поглед Линда.

— Кажи ми отново какво извика Барби — обърна се към нея, когато Джаки приключи.

— Искаше Ръсти да огледа труповете и най-вече този на Бренда Пъркинс. Каза, че няма да бъдат в болницата. Знаеше го. Телата са откарани в погребалното бюро на Бауи, а това не е редно.

— Абсолютно, особено ако са убити — отбеляза Ромео. — Ега ти шибанията! — Внезапно се смути и побърза да добави: — Съжалявам за ругатнята, преподобна.

Пайпър махна с ръка.

— Ако той ги е убил, не разбирам защо най-важната му грижа е медицинският оглед на жертвите. От друга страна, ако не го е сторил, може би се надява, че аутопсията ще го оневини.

— Бренда е била последната жертва, така ли? — попита Джулия.

— Да — потвърди Джаки. — Трупното вкочаняване бе започнало, но не я бе обхванало напълно. Или поне е такова впечатление останах, когато я видях.

— Точно така беше — подкрепи я Линда. — И като имаме предвид, че вкочаняването започва около три часа след смъртта, следователно Бренда е починала между четири и осем сутринта. Според мен по-скоро към осем, но все пак не съм лекар. — Тя въздъхна и прокара пръсти през косата си. — Ръсти също не е лекар, разбира се, но би могъл да определи момента на настъпването на смъртта с далеч по-голяма точност, ако го бяха извикали. Обаче никой не го извика. Включително и аз. Бях толкова объркана… толкова неща се случиха…

Джаки най-накрая остави чашата си на мира.

— Искам да те питам нещо, Джулия — тази сутрин бяхте заедно с Барби пред супермаркета, нали?

— Да.

— В девет-девет и нещо. Горе-долу тогава започна бунтът…

— Точно така.

— Той ли пристигна пръв, или ти? Защото не знам.

Джулия не можеше да си спомни, но имаше чувството, че е пристигнала преди него — че той е дошъл по-късно, малко след Роуз Туичъл и Ансън Уилър.

— Успокоихме хората — каза тя, — но именно той ни показа как. И вероятно спаси доста хора от по-нататъшни травми. Главата ми не го побира как същият човек би могъл да бъде отговорен за находката ви в килера. Имате ли някаква представа в каква последователност са загинали жертвите?

— Анджи и Дуди са умрели първи — отвърна Джаки. — Разложението при Когинс бе в по-малко напреднал стадий, следователно той е издъхнал след тях.

— Кой ги откри?

— Рени Младши. Станал подозрителен, защото видял колата на Анджи в гаража. Но не това е важното сега, а Барбара. Сигурна ли си, че се е появил след Роуз и Анс? Защото в такъв случай остава без алиби…

— Сигурна съм, защото не беше в пикапа на Роуз. Само двамата с Ансън бяха вътре. Значи ако приемем, че през това време не е убивал хора, къде би могъл да бъде? — Това обаче беше очевидно и тя се обърна нетърпеливо към преподобната: — Пайпър, може ли да използвам телефона ти?

— Разбира се.

Джулия разлисти страниците на тъничкия телефонен указател, след което взе мобилния на Пайпър и набра номера на ресторанта. Гласът на Роуз никога не бе звучал толкова рязко и грубо:

— Затворено е до второ нареждане. Едни копелдаци арестуваха готвача ми.

— Роуз? Обажда се Джулия Шамуей.

— О, Джулия! — Вече не звучеше толкова грубо, но и не можеше да се каже, че е любезна. — Какво искаш?

— Опитвам се да проверя евентуалното алиби на Барби. Навита ли си да ми помогнеш?

— Много ясно. Самата идея, че Барби може да е убил тези хора, е абсурдна. Какво те интересува?

— Искам да разбера дали е бил в ресторанта, когато избухнаха безредиците пред „Фуд Сити“?

— Естествено — отвърна леко сопнато Роуз. — Къде другаде би могъл да бъде след закуска? Когато двамата с Ансън тръгнахме за провизии, той се бе заел да чисти скарите.

7.

Слънцето залязваше, сенките се удължаваха и Клеър Макклачи много се разтревожи. Най-накрая отиде в кухнята, за да направи онова, което от известно време отлагаше — да вземе мобилния телефон на мъжа си (който той бе забравил вкъщи в неделя сутринта; непрекъснато го забравяше) и да набере своя. Боеше се, че след четвъртото повторение на сигнала „свободно“ ще се включи гласовата поща и тя ще чуе собствения си глас — ведър и жизнерадостен, записан, преди градът, в който живееше, да се превърне в затвор с невидими решетки. „Здравейте, това е гласовата поща на Клеър Макклачи. Моля, оставете съобщение след сигнала.“

И какво щеше да каже? „Джоуи, обади ми се, ако си жив?“

Тя посегна към клавишите, след което се разколеба. „Не забравяй, че ако не вдигне веднага, може да е защото е на колелото си и не може да извади апарата навреме от раницата си. Ти обаче ще му позвъниш отново и той ще ти отговори на секундата, защото телефонът ще е в ръката му и той ще знае, че си го търсила.“

Ами ако гласовата поща се включеше за втори път? И за трети? Защо изобщо му бе позволила да излезе от къщи? Къде й беше умът тогава?

Клеър затвори очи и в съзнанието й изникна образ с кошмарна яснота — всички телефонни стълбове и витрини на главната улица са осеяни със снимки на Джо, Бени и Нори (като онези в полицейските бюлетини за изчезнали деца), а под тях с главни букви пише: „ДЕТЕТО Е ЗАБЕЛЯЗАНО ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ НА…“

Тя отвори очи и набра бързо номера, преди отново да е изгубила самообладание. Бе решила какво съобщение ще остави на гласовата поща — „Звъня ти от десет минути и е крайно време да ми вдигнеш, господинчо!“ — когато за голяма нейна изненада гласът на сина й се разнесе в ухото й:

— Мамо! Ало, мамо!

Значи Джо беше жив! И не само беше жив, но и съдейки по тона му, бе изключително развълнуван.

„Къде си?“ — опита се да каже Клеър, ала не можа да изрече нищо. Нито дума. Изведнъж краката й сякаш бяха станали гумени и еластични и тя се подпря на стената, за да не се строполи на пода.

— Мамо? Там ли си?

Някъде от другата страна на връзката се дочу шум на минаваща кола и Бени извика на някого:

— Доктор Ръсти! Хей, привет, имате ли минутка?

Клеър понечи отново да заговори и този път вече успя:

— Да, тук съм. Вие къде сте?

— В горната част на парка. Тъкмо щях да ти се обадя, защото започва да се стъмва — да ти кажа да не се тревожиш, — и телефонът иззвъня в ръката ми. Изкара ми акъла.

Е, това определено пъхаше прът в старото като света колело на тревожещите се родители. „В горната част на парка? Значи ще бъдат тук до десет минути. И Бени сигурно ще поиска още две кила храна. Благодаря ти, Боже!“

Нори говореше нещо на Джо. Звучеше като „Кажи й! Кажи й!“ После гласът на сина й отново прозвуча в ухото й — толкова превъзбуден и ликуващ, че Клеър трябваше да отдалечи апарата от ухото си:

— Мамо, мисля, че го открихме! Почти съм сигурен! Намира се в овощната градина на билото на Блек Ридж!

— Какво сте открили, Джо?

— Още не знам точно и не искам да прибързвам с изводите, но по всяка вероятност това нещо е генераторът на Купола. Трябва да бъде. Видяхме някакъв маяк, като онези, които слагат на радиокулите, за да предупреждават самолетите, обаче е на земята и е по-скоро пурпурен, а не аленочервен. Не се приближихме достатъчно, за да видим нещо друго. Просто изгубихме съзнание и тримата. Когато се свестихме, всичко беше наред, но понеже започваше да става късно, реших…

— Изгубили сте съзнание? — едва не изкрещя Клеър. — Какво искаш да кажеш? Веднага се прибирай! Веднага се прибирай, за да видя дали ти има нещо…

— Нищо ми няма, мамо — успокои я Джо. — Мисля, че е като… нали знаеш, че когато пипнат за първи път Купола, хората изпитват лек шок? А после вече нямат подобни проблеми? Е, според мен е същото. Първия път припадаш, но после вече си… как се казваше… имунизиран. И нищо ти няма. Между другото, и Нори е на същото мнение като мен.

— Изобщо не ме интересува на какво мнение сте с Нори и Бени, господинчо! Прибирай се веднага, за да видя как си, или хубавичко ще имунизирам задника ти!

— Добре, но ще трябва да се свържем с онзи Барбара. Все пак именно той се сети за Гайгеровия брояч и се оказа съвсем прав! Както и с доктор Ръсти. Той току-що мина с колата си покрай нас. Бени му извика, но явно бързаше за някъде, защото не спря. Ще им кажем да дойдат и двамата у нас, става ли? Трябва да решим какъв ще бъде следващият ни ход.

— Джо… господин Барбара е…

Клеър замлъкна. Нима щеше да каже на сина си, че господин Барбара — когото някои хора вече наричаха „полковник Барбара“ — е бил арестуван за няколко убийства?

— Какво? — попита Джо. — Какво за него? — Триумфът в гласа му бе заменен от тревога и тя си каза, че навярно синът й можеше да разчита нейните настроения със същата лекота, с която тя разчиташе неговите. А и момчето определено бе възложило много надежди на Барбара… Нори и Бени едва ли правеха изключение. Нямаше как да им спести неприятната новина (колкото и да й се искаше), но поне не се налагаше да им я съобщава по телефона.

— Елате у дома възможно най-бързо — каза Клеър. — Тук ще си поговорим за всичко. И още нещо, Джо — искам да знаеш, че страшно се гордея с теб!

8.

Джими Сиройс умря същия този следобед, докато Плашилото Джо и приятелите му караха велосипедите си с бясна скорост към града.

Ръсти седеше в коридора, прегърнал през рамо Джина Буфалино, която плачеше, притиснала лице към гърдите му. Навярно преди време щеше да се почувства неловко, ако седеше в подобна близост със седемнайсетгодишно момиче, ала нещата се бяха променили. Човек трябваше да хвърли само един поглед на този коридор, който бе осветен не от флуоресцентни лампи, а от съскащи газови фенери „Коулман“, за да разбере колко се бяха променили нещата. Болницата му се беше превърнала в готическо царство на сенките.

— Ти нямаш никаква вина — каза й той. — Нито ти, нито аз, нито дори той има някаква вина. Не е искал да се разболее от диабет.

Макар че имаше доста хора, които си живееха с подобна диагноза в продължение на дълги години. Хора, които полагаха грижи за себе си. Джими — самотник, който живееше почти като отшелник на Год Крийк Роуд, — не беше от тях. Когато най-накрая пристигна в здравния център — а това стана миналия четвъртък, — той не можеше дори да излезе от колата си и само натискаше клаксона, докато Джини не излезе да провери какъв е проблемът. Ръсти веднага се зае да го прегледа и щом смъкна панталоните му, откри немощен десен крак, който се бе оцветил в синьо. Тоест дори да му се беше разминало, необратимите неврологични увреждания, настъпили в резултат от болестта му, щяха да го съсипят.

— Изобщо не ме боли, докторе — заяви Джими на Рон Хаскел малко преди да изпадне в кома. Оттогава насетне пациентът ту се свестяваше, ту губеше съзнание, а състоянието на крака му се влошаваше с всеки изминал час. Ръсти непрекъснато отлагаше ампутацията, макар и прекрасно да съзнаваше, че нямаше как да я избегнат, ако клетникът имаше и най-малкия шанс да прескочи трапа.

Когато токът на болницата спря, интравенозното подаване на антибиотици за Джими и двама други пациенти не беше прекратено, ала дебитомерите престанаха да работят и стана невъзможно да се регулират количествата. И сякаш това не бе достатъчно, ами сърдечният монитор и респираторът също излязоха от строя. Ръсти изключи респиратора, сложи дихателна маска върху лицето на мъжа и изнесе на Джина кратък курс как точно да борави с нея. Тя прояви изключително усърдие и отдаденост, ала около шест вечерта Джими издъхна.

И сега девойката изглеждаше неутешима.

Тя повдигна обляното си в сълзи лице от гърдите му и проплака:

— Може би съм му дала твърде много? Или твърде малко? Ами ако е умрял от липса на кислород?

— Стига си се самообвинявала. Джими и бездруго щеше да умре, пък и така си спести една ужасно тежка ампутация.

— Не знам дали ще мога да продължа да върша тази работа — разрида се отново Джина. — Всичко стана прекалено страшно. Няма да издържа.

Ръсти не знаеше как точно да отговори на това, но и не се налагаше.

— Ще се справиш — увери я той с хриплив глас. — Трябва да издържиш, мила, защото имаме нужда от теб.

В същия миг той видя как старшата сестра Джини Томлинсън върви бавно по коридора към тях.

— Нали знаеш, че не е хубаво да ставаш! — смъмри я.

— Знам — отвърна Джини и приседна от другата страна на девойката, отронвайки въздишка на облекчение. Бинтованият й нос и лентичките анкерпласт, минаващи под очите й, й придаваха вид на хокеист след ожесточен мач. — Обаче е време да застъпвам на смяна.

— Може би утре… — започна Ръсти.

— Не, още сега — заяви тя и хвана ръката на момичето. — Ти също си дежурна, мила моя. В училището за медицински сестри една от преподавателките ни обичаше да казва: „Можете да се откажете едва когато кръвта изсъхне и родеото свърши.“

— Ами ако допусна грешка? — прошепна девойчето.

— На всекиго се случва. Важното е да бъдат колкото се може по-малко. Аз винаги съм насреща и ще ти помагам. И на теб, и на Хариет. Е, какво ще кажеш?

Колебаейки се как да отговори, Джина се загледа в подпухналото лице на Джини. Старшата сестра бе изнамерила отнякъде стари очила и те я караха да изглежда още по-зле.

— Сигурна ли сте, че сте готова за това, госпожице Томлинсън?

— Ти ми помагаш на мен, а аз — на теб. Джини и Джина, Сестрите бойци! — И тя вдигна юмрук. Девойката се усмихна и чукна кокалчетата на Джини със своите.

— Това е чудесно и е направо супер — каза Ръсти, — но ако усетиш, че ти прилошава, намери някое легло и се настани в него. Заповед от доктор Ръсти.

Джини потръпна, когато усмивката обтегна болезнено краищата на носа й.

— Не ми трябва легло — изсумтя. — И старият диван на Рон Хаскел ще свърши работа.

Мобилният телефон на Ръсти иззвъня. Той махна на жените да го оставят насаме. Докато се отдалечаваха, Джина прегърна по-младата си колежка през кръста.

— Ало, Ерик е на телефона — каза той.

— Това е жената на Ерик — изрече смирено един глас. — Обажда се, за да се извини на Ерик.

Ръсти влезе в една празна стая за прегледи и затвори вратата.

— Няма нужда от никакви извинения — изтъкна той, макар и да не беше съвсем сигурен, че е така. — И двамата реагирахме прибързано. Пуснаха ли го вече? — попита, понеже това му се стори най-логичният въпрос в случая.

— Предпочитам да не го обсъждаме по телефона. Ще можеш ли да се прибереш, скъпи? Моля те! Трябва да поговорим.

Ръсти се замисли. Вероятно можеше. Имаше само един пациент в критично състояние, обаче той бе улеснил професионалните му задължения със своята смърт. И макар и да изпитваше невероятно облекчение, задето отношенията с жена му се бяха изгладили, в гласа й се долавяше някаква нова загриженост и предпазливост, които не му се нравеха.

— Мисля, че да — отвърна, — ала не за дълго. Джини отново е на крака, обаче в сегашното й състояние като нищо може да се претовари, ако не я наглеждам. Вечеря?

— Да. — Тя също беше доволна от развоя на събитията, което го накара да се почувства още по-добре. — Ще размразя малко от пилешката супа. По-добре да изядем колкото се може повече от замразените продукти, докато все още имаме ток и хладилникът работи.

— Само едно нещо. Все още ли смяташ Барби за виновен? Няма значение какво мислят другите, интересува ме твоето лично мнение.

Продължителна пауза. Накрая тя каза:

— Ще говорим за това, когато си дойдеш.

И затвори.

Ръсти се бе подпрял на масата за прегледи. Той подържа апарата в ръката си още известно време, след което натисна бутона за прекъсване на връзката. Имаше толкова много неща, които не му бяха ясни — чувстваше се като човек, плуващ в непроницаемото море на догадките, — ала за едно бе абсолютно сигурен: съпругата му се боеше, че някой може да ги подслушва. Но кой? Армията? Службите за национална сигурност? Големия Джим Рени?

— Абсурд — изрече гласно Ръсти на празната стая. После отиде при Туич, за да му каже, че излиза от болницата за малко.

9.

Туич се съгласи да наглежда Джини и да внимава да не се преумори, обаче искаше нещо в замяна — преди да си тръгне, Ръсти да прегледа Хенриета Клавард, която бе пострадала при мелето в супермаркета.

— Какво й има? — попита Ръсти, опасявайки се от най-лошото. Хенриета бе силна жена и беше в добра форма за възрастта си, ала осемдесет и четирите й години си казваха думата.

— Цитирам какво ми каза самата тя: „Една от онези никаквици Мърсиър ми счупи проклетата опашка.“ Имаше предвид Карла Мърсиър. Която сега е Венциано.

— Добре — измърмори Ръсти и добави: — Градът ни е малък и всички подкрепяме местния отбор. И така ли е?

— Кое да е така, сенсей?

— Счупеното.

— Не знам — вдигна рамене Туич. — Така и не пожела да ми го покаже. Отново ти предавам дословно думите й: „Ще си покажа кюлотките само на професионалист.“

И двамата избухнаха в смях, макар и приглушен.

От другата страна на затворената врата се разнесе хрипкав старчески глас:

— Имам проблем със задника, а не с ушите. Чух ви прекрасно!

Мъжете се засмяха още по-силно. Лицето на Туич изглеждаше по-алено от всякога.

— Ако вашите задници бяха пострадали, мили другарчета, друга песен щяхте да запеете!

Ръсти отвори вратата и влезе в стаята, като продължаваше да се усмихва.

— Съжалявам, госпожо Клавард.

Тя по-скоро стоеше, отколкото седеше, ала — за голямо негово облекчение — също се усмихна.

— Няма нищо — махна с ръка жената. — Все нещо в тая каша трябваше да бъде смешно. Защо да не съм аз? — Тя се замисли. — Пък и аз също крадях заедно с останалите. Навярно си го заслужавам.

10.

Когато Ръсти я прегледа, установи, че задникът на Хенриета всъщност е зле натъртен. Което си бе добра новина, понеже в една счупена опашна кост определено нямаше нищо смешно. Той й даде болкоуспокояващ крем, увери се, че тя разполага с адвил в домашната си аптечка, и изпрати Хенриета да си ходи у дома — накуцваща, но доволна. Докато я гледаше, си каза, че едва ли дама на нейната възраст — и с нейния темперамент — някога се е чувствала по-доволна.

Тъкмо бе решил да предприеме втория си опит за бягство от болницата, когато бе спрян от Хариет Бигълоу на броени метри от вратата, водеща към паркинга. От обаждането на Линда вече бяха минали петнайсет минути.

— Джини ми каза да ви уведомя, че Сами Буши я няма — изчурулика притеснено Хариет.

— Къде може да е отишла? — попита той, ръководен от старото училищно правило, че единственият глупав въпрос е незададеният.

— Никой не знае. Изчезнала е вдън земя.

— Може да е отскочила до „Дивата роза“, за да види дали ще сервират вечеря — предположи. — Надявам се да е така, защото ако се е опитала да измине пеша целия път до дома си, всичките й шевове ще се отворят.

Изражението на Хариет стана още по-разтревожено.

— Значи се опасявате, че може да получи смъртоносен кръвоизлив? Да умреш от загуба на кръв от пупито си… ужас!

Ръсти беше чувал много синоними на „вагина“, ала този беше нов за него.

— Вероятно не, но може да се наложи да се върне тук за доста по-дълъг престой. Как е бебето й?

Хариет изглеждаше потресена. Тя бе интелигентно, съвестно миньонче, което имаше навика да мига уплашено зад дебелите стъкла на очилата си, когато беше притеснена. Беше от момичетата, помисли си Ръсти, които завършваха „summa cum laude“[1] престижни колежи като „Смит“ или „Васар“, като петнайсетина години по-късно преживяваха нервен срив и започваха да се тъпчат с успокоителни.

— Бебето! Божичко, Литъл Уолтър! — И тя се изстреля като ракета по коридора, преди Ръсти да успее да я спре. Когато се върна при него, на личицето й бе изписано неизразимо облекчение. — Все още е тук. Не е много активен, но май си е такъв по природа.

— Значи тя скоро ще се върне. Каквито и други проблеми да има, обича детето си. Макар и по някакъв доста странен и отнесен начин…

— Моля? — Девойката отново запърха с мигли.

— Няма значение. Ще се върна възможно най-бързо, Хари. Ти гледай да го удържиш, докато ме няма.

— Какво да удържа? — Клепачите й сякаш всеки миг щяха да пламнат.

Ръсти бе изкушен да изръси „да удържиш главата вирната“, но в крайна сметка се въздържа. В нейната терминология онова, което имаше свойството да вирва глава, навярно се наричаше „пупа“. Ето защо каза:

— Гледай да удържиш положението.

Хариет въздъхна облекчено.

— Можете да разчитате на мен, доктор Ръсти.

Той се обърна към вратата и в същия миг видя, че пред нея стои някакъв мъж — слаб, със закривен нос и прошарена коса, завързана на конска опашка. Въпреки това не изглеждаше зле и даже приличаше малко на покойния Тимъти Лиъри. Парамедикът вече започваше да се чуди дали най-накрая ще успее да се измъкне оттук.

— Мога ли да ви помогна, господине?

— Всъщност си мислех, че навярно аз бих могъл да ви помогна. — Той протегна костеливата си ръка. — Търстън Маршал. Видяхме се в парка, но тогава така и не се запознахме официално. Двамата с приятелката ми бяхме решили да прекараме уикенда край езерото Честър и така се озовахме в тази… каша.

— Съжалявам да го чуя.

— Дойдох при вас, защото имам известен медицински опит. По време на една друга каша — виетнамската — служех като добросъвестен наблюдател. Първоначално смятах да емигрирам в Канада, имах сериозни планове, но ето че… всъщност няма значение. Регистрирах се като добросъвестен наблюдател и изкарах две години като санитар в една болница за ветерани в Масачузетс.

Ставаше интересно.

— „Едит Нърс Роджърс“?

— Същата. Навярно уменията и знанията ми вече са остарели, но…

— Господин Маршал, имам работа за вас.

[1] С най-високо отличие (лат.). — Б.пр. ↑

11.

Ръсти тъкмо поемаше към шосе 119, когато бе сепнат от мощен автомобилен клаксон. Той погледна в огледалото за обратно виждане и забеляза един от оранжевите общински камиони, който завиваше по алеята на болницата. Слънцето го заслепяваше и му беше трудно да определи кой е зад волана, но му се стори, че това е Стюарт Бауи. Онова, което забеляза в следващия миг, го изпълни с радост — в каросерията на камиона лежаха две големи газови бутилки. По-късно щеше да разсъждава откъде се бяха взели; може би дори щеше да зададе някои въпроси, но засега изпитваше единствено облекчение, че скоро лампите отново ще светнат, а респираторите и мониторите ще възобновят работата си. Вероятно не за дълго, ала точно сега нищо не бе в състояние да помрачи доброто му настроение.

В горната част на парка срещна добре познатия си пациент-скейтбордист Бени Дрейк в компанията на двама от приятелите му. Сред тях бе и момчето на Макклачи, което бе осъществило директното предаване от мястото на ракетния обстрел. Бени му махна с ръка и извика нещо — явно хлапето искаше от него да спре, за да му сподели нещо важно. Обаче Ръсти му махна в отговор и продължи по пътя си. Нямаше търпение да види Линда. Както и да я чуе какво има да му каже, естествено, но най-вече да я види, да я притисне в обятията си и накрая да се отдадат на любовни ласки.

12.

Барби имаше нужда да се изпикае, ала трябваше да запази телесните си течности възможно най-дълго. Имаше опит с разпитите в Ирак и добре познаваше процедурата. Не знаеше дали и тук ще е така, но като нищо можеше да се окаже същото. Събитията се развиваха със светкавична бързина, а и Големия Джим бе демонстрирал нещо повече от безскрупулна готовност да бъде в крак с времето. Подобно на повечето ловки демагози той никога не подценяваше склонността на тълпата да приема най-невероятното и абсурдното за чиста монета.

Барби изгаряше от жажда, ето защо не се изненада много, когато един от новоназначените полицаи се появи с чаша вода в едната си ръка и лист хартия с прикрепена към него химикалка в другата. Да, точно така ставаха тези неща, без значение дали си във Фалуджа, Тикрит, Хила, Мосул или Багдад. И както изглеждаше, Честърс Мил не правеше изключение от правилото.

Въпросният новоназначен полицай се оказа Рени Младши.

— Ей, виж се само! — подхвърли му Младши. — Изобщо не приличаш на оня тарикат, който нямаше търпение да приложи армейските си номерца върху нас, а? — Той вдигна ръката, в която държеше листа, и потърка слепоочието си с върховете на пръстите си. Хартията изшумоля.

— Ти също не изглеждаш добре — отвърна му Барби.

Младши отпусна ръката си.

— Здрав съм като птичка — изръмжа.

„Ето това вече е странно“ — помисли си Барби. Някои хора казваха „здрав съм като камък“, а други — „волен съм като птичка“, но Доколкото знаеше, никой не казваше „здрав съм като птичка“. Вероятно нямаше никакъв смисъл, но…

— Сигурен ли си? Очите ти са кървясали.

— Супер съм си. И не съм дошъл тук, за да говорим за мен.

Барби, който добре знаеше защо е дошъл Младши, попита:

— Това вода ли е?

Посетителят му сведе поглед към чашата, сякаш съвсем бе забравил за нея.

— Да. Шерифът каза, че може да си жаден. Жаден като Бен Ладен — подметна и избухна в смях, сякаш тази безсмислица беше най-остроумната шега. — Искаш ли я?

— Да, моля.

Младши му подаде чашата. Барби се протегна към нея и полицаят тутакси я дръпна обратно. Естествено. Така ставаха тези неща.

— Защо ги уби? Просто ми е любопитно, Ба-а-арби. Защото Анджи спря да ти бута? А после откри, че Дуди си пада повече по това нея да я лижат, вместо тя да ближе? Може би Когинс е видял нещо, което не е трябвало да вижда? И Бренда е станала подозрителна. И защо не? Нали и тя е ченге? Ченге по полов път!

И той отново се засмя, ала под привидната му веселост дебнеше черна бдителност. И болка. Но нищо друго; Барби беше абсолютно сигурен в това.

— Е? Нищо ли няма да кажеш?

— Казах ти. Бих искал малко вода. Жаден съм.

— Да, бас държа, че си жаден. Тоя спрей е много лют, нали? Подочух, че си служил в Ирак. Как беше?

— Жега.

Младши отново се засмя и част от водата се разля върху китката му. Не трепереха ли ръцете му? И това аленочервено ляво око, което не спираше да сълзи… Младши, какво те тормози? Мигрена? Или нещо по-лошо?

— Уби ли някого?

— Само с манджите си.

Младши се усмихна, сякаш искаше да каже: „Як лаф, як!“

— Ти не беше никакъв готвач тука, Ба-а-арби. А офицер за свръзка. То и професионалната ти характеристика казва същото. Баща ми провери какво пише за тебе в интернет. Не е много, но е напълно достатъчно. Според него си човек от разузнаването. А може да въртиш и операции под прикритие. Нещо като военен Джейсън Борн, нали?

Барби мълчеше.

— Хайде, изплюй камъчето, няма ли да ми кажеш дали си убивал? Или май трябва да те питам колко души? Освен тукашните ти жертви, естествено.

Барби не каза нищо.

— Пич, тая вода е страхотна. Налях я от хладилника на горния етаж. Леденостудена е!

Барби продължаваше да мълчи.

— Вие, военните, винаги се връщате с разни проблеми. Нагледал съм се на подобни случаи по телевизията. Хайде, прав ли съм, или лъжа? Истина или грешка?

Не, това определено не беше мигрена. Или поне той не беше чувал за мигрена с подобни проявления.

— Младши, много ли те боли главата?

— Изобщо не ме боли.

— Откога страдаш от главоболие?

Младши се наведе и внимателно остави чашата на пода. Тази вечер на колана му имаше кобур с пистолет. Той извади оръжието и го насочи към Барби. Стърчащото между решетките дуло леко трепереше.

— Ще продължаваш ли да се правиш на доктор?

Барби се вгледа в пистолета. Беше сигурен, че оръжието не е част от сценария — все пак Големия Джим имаше планове за него, които (колкото и подмолни да бяха) едва ли включваха да бъде застрелян в Кафеза, при положение че всички от горния етаж можеха да се втурнат долу и да видят, че вратата на килията е заключена, а жертвата е невъоръжена. От Младши обаче можеше да се очаква всичко, понеже младежът беше сериозно болен и като нищо щеше да пренебрегне бащиния сценарий.

— Не — каза. — Вече няма да се правя на доктор. Съжалявам.

— Охо, съжаляваш значи. Ама малко след дъжд качулка, не мислиш ли? — подхвърли Младши, обаче Барби забеляза, че изглежда доволен. Той върна пистолета и кобура и вдигна чашата с вода от земята. — Знаеш ли какво е станало според мен? Върнал си се в Щатите, тотално преебан и изперкал от онова, което си видял и което си правил там. Нали се сещаш, ПМС, ПТС, ППБ[1] и така нататък? И моята хипотеза е, че си прещракал. Прав ли съм?

Барби не каза нищо, но и Младши сякаш бе изгубил интерес към въпроса си. Той подаде чашата през решетките.

— Вземи я, вземи я.

Барби се пресегна, очаквайки той отново да отдръпне ръката си, но не стана така. Отпи от водата и установи, че първо — не беше студена, и второ — изобщо не ставаше за пиене.

— Давай — подкани го Младши. — Изсипах само половин солница вътре, но ти си яко момче и ще се справиш, нали? Нали солиш хляба си?

Барби го наблюдаваше безмълвно.

— Солиш хляба си, нали? Солиш го, нали, копеле? А?

Барби му подаде чашата през решетките.

— Задръж си я, задръж я — каза великодушно Младши. — Можеш и това да вземеш. — И той пъхна листа и химикалката през решетките. Барби ги взе и прегледа написаното. Почти съвпадаше с очакванията му. В долния край на листа имаше празно място, където да се подпише.

Върна ги обратно, но Младши отстъпи с танцова стъпка, като се усмихваше и клатеше глава.

— Задръж ги и тях. Баща ми каза, че няма да подпишеш веднага, а ще помислиш малко преди това. Така че си помисли хубавичко. Помисли си например за чаша с вода без сол в нея. Както и за малко храна. За голям и апетитен чийзбургер. Плюс ко̀ла. В хладилника горе са останали няколко кена. Не ти ли се иска да ти донеса една леденостудена лока-лола?

Барби мълчеше.

— Солиш хляба си, нали? Хайде, отговори ми, не се стеснявай. Солиш го, нали, грознико?

Барби продължаваше да мълчи.

— Е, ще ти дойде умът в главата. Когато ожаднееш и огладнееш достатъчно. Така казва баща ми, а той обикновено не греши за такива неща. Та-та, Барби! — Той тръгна към стълбите, но спря и се обърна: — Не трябваше да вдигаш ръка срещу мен. Това ти беше голямата грешка.

Докато се качваше по стълбите, Барби забеляза, че Младши накуцва леко. И не само накуцва, но и сякаш залита наляво. Вероятно поради тази причина се държеше за парапета с дясната си ръка. Запита се какво ли би си помислил Ръсти Евърет за подобни симптоми. И се зачуди дали някога щеше да има възможността да го попита.

Барби се замисли за листа с неподписаните си самопризнания. С най-голямо удоволствие би го накъсал и разпилял парченцата по пода, ала това би било излишна и ненужна провокация. В момента беше в ноктите на лъва и най-добрата тактика на първо време беше да кротува. Ето защо остави листа върху нара и сложи химикалката отгоре му. После вдигна чашата с вода. Сол. „Изсипах половин солница вътре.“ Да, определено беше така; буквално подушваше солта. Това го накара да се замисли за положението на Честърс Мил в момента. Макар че… нима промяната бе настъпила чак сега? Не беше ли същото още преди появата на Купола? Нима Големия Джим и приятелите му не осоляваха земята от известно време насам? Без съмнение, каза си Барби. Другото, което си помисли, беше, че ако някога излезе жив оттук, това ще е истинско чудо.

Въпреки всичко обаче бяха аматьори, понеже бяха забравили за тоалетната. Вероятно никой от тях не бе стъпвал в страна, където дори водата от канавката ти изглежда годна за пиене, защото оръжията и екипировката, които мъкнеш, тежат четирийсет килограма, а температурата е четирийсет и шест градуса по Целзий. Барби изля солената вода в ъгъла на килията си, след което се облекчи в чашата и я сложи под нара. После коленичи пред тоалетната чиния като човек в молитвена поза и пи, докато не усети как коремът му се подува.

[1] ПМС — предменструален синдром; ПТС — посттравматичен стрес; ППБ — предавани по полов път болести. — Б.пр. ↑

13.

Когато Ръсти паркира колата пред дома си, завари Линда да седи на стъпалата на верандата. В задния двор Джаки Уетингтън забавляваше двете им дъщери на люлките, а момичетата искаха да ги люлее по-силно и по-високо.

Линда се втурна към него с разперени ръце. Целуна съпруга си по устата, отдръпна се леко назад, за да го огледа, след което обгърна с длани лицето му и отново го целуна, този път много по-страстно. Нежният, влажен допир на езика й го изпълни с влудяващо желание. Тя също го усети и се притисна още по-плътно към него.

— Уха! — възкликна той. — Май трябва по-често да се караме на обществени места. И ако не престанеш, като нищо ще направим и още нещо пред хората.

— Ще го направим, но не пред хората. Първо — трябва ли отново да казвам, че съжалявам?

— Не.

Тя пое ръката му и го поведе към стъпалата на верандата.

— Добре. Защото имаме да си говорим за доста неща. Сериозни неща.

Той сложи другата си ръка върху нейната.

— Слушам те.

И Линда му разказа за случилото се в участъка — как Джулия бе прогонена оттам, а Анди Сандърс бе допуснат при затворника, както и за конфронтацията между тях. Разказа му как бяха отишли в църквата, за да могат двете с Джаки да си поговорят насаме с Джулия, като не пропусна и разговора им в дома на преподобната, в който се бяха включили Пайпър Либи и Роми Бърпи. Когато стигна до началните признаци на мъртвешкото вкочаняване, което бяха забелязали при трупа на Бренда Пъркинс, Ръсти наостри уши.

— Джаки! — извика той. — Сигурна ли си за вкочаняването?

— Почти! — отвърна тя от задния двор.

— Здравей, тате! — изчурулика Джуди. — С Джанин ще направим салто-о-о!

— Няма, милички! — усмихна се Ръсти и се изправи, за да им изпрати въздушни целувки с двете си ръце. Дъщерите му ги уловиха; бяха истински асове в хващането на въздушните целувки.

— По кое време видя телата, Лин?

— Май беше около десет и половина. Мелето в супермаркета отдавна бе приключило.

— Значи ако Джаки е права за вкочаняването… макар че, как мислиш, можем ли да сме абсолютно сигурни в това?

— Не, обаче чуй какво още ще ти кажа. Говорих с Роуз Туичъл. В шест без десет Барбара вече е бил в „Дивата роза“. Тоест има алиби от този момент до времето на откриване на телата. Така че кога би трябвало да е убил Бренда? В пет сутринта? Или в пет и половина? Как ти се струва това, при положение че вкочаняването е започнало пет часа по-късно?

— Не ми изглежда много достоверно, но не е и невъзможно. По принцип мъртвешкото вкочаняване се влияе от множество фактори. Сред които температурата на мястото, където стоят труповете… Колко горещо беше в онзи килер?

— Доста задушно си беше — отвърна тя. — И във въздуха се носеше ужасна воня.

— Виждаш ли какво имам предвид? При тези обстоятелства може да я е убил някъде другаде в четири сутринта, след което да я пренесе в килера при…

— Мислех, че си на негова страна.

— Да, и продължавам да съм, защото някои неща просто не се връзват. В четири сутринта във въпросния килер определено е било доста по-хладно. Пък и какво би правил Барби в компанията на Бренда в четири сутринта? Как биха го обяснили твоите колеги? Че са били любовници?

— Навярно биха казали, че не е било взаимно — предположи тя. — Че е било изнасилване примерно. Каквато с версията им за другите две момичета.

— Ами убийството на Когинс?

— Ако са решили да го натопят, все ще измислят нещо.

— Джулия ще напечата ли всичко това?

— Ще напише материал и ще повдигне някои въпроси, но няма да споменава нищо за ранния стадий на трупното вкочаняване. Рандолф може и да не се сети откъде е изтекла информацията, но Рени веднага ще ни надуши.

— Пак може да бъде опасно — изтъкна Ръсти. — Ако я притиснат и й запушат устата, едва ли би могла да се оплаче пред Съюза за защита на гражданските права и свободи.

— Според мен изобщо не й пука за това. Направо е побесняла. Даже си мисли, че бунтът пред супермаркета също може да е бил инсцениран.

„И най-вероятно е така“ — помисли си той, но каза:

— Мамка му, бих искал да хвърля един поглед на телата.

— Може би все още можеш.

— Знам какво си мислиш, скъпа, но не искам двете с Джаки да изгубите работата си. Или да ви се случи нещо по-лошо, ако Големия Джим прецени, че така ще се избави от досаден проблем.

— Не можем просто да го оставим така…

— Не е изключено и огледът ми да не доведе до нищо. Ако вкочаняването на Бренда Пъркинс е започнало между четири и осем, вероятно вече я е обхванало напълно и едва ли ще мога да направя някакви съществени заключения. Виж, областният медицински експерт би могъл да ни каже доста неща, ала и той е достижим като Съюза за защита на гражданските права и свободи.

— Може да има нещо друго. Нещо характерно при нея или някой от останалите трупове. Нали знаеш какви табели слагат в залите за аутопсия? „Тук мъртвите говорят на живите.“

— Малко вероятно. Знаеш ли кое би било по-добре? Ако някой е видял Бренда жива, след като Барби е отишъл на работа в шест без десет тази сутрин. Това би отворило сериозна пробойна в лодката им, която трудно ще запушат.

Джуди и Джанел, облечени в пижамките си, влетяха при родителите си, за да ги прегърнат преди лягане. Ръсти притисна силно момичетата към себе си. Джаки Уетингтън, която вървеше след хлапетата, дочу последното изречение от разговора и каза:

— Ще поразпитам тук-там.

— Но дискретно — посъветва я Ръсти.

— Естествено. Що се отнася до протокола… все още не съм напълно убедена, че е невинен. Армейските му плочки бяха в ръката на Анджи.

— И той не е забелязал, че ги няма в периода между изгубването им и откриването на телата?

— Какви тела, тате? — попита Джанин.

Ръсти въздъхна.

— Много е сложно, миличка. И не е за момиченца.

Тя го погледна разбиращо, без да любопитства повече. Междувременно по-малката й сестра бе отишла да набере малко есенни цветя, ала се върна с празни ръце.

— Вехнат — въздъхна Джуди. — Всичките са кафяви и спаружени по краищата.

— Вероятно е твърде горещо за тях — отбеляза Линда и за момент на Ръсти му се стори, че ще заплаче. Ето защо реши да смени темата.

— Момичета, отидете да си измиете зъбите. Вземете вода от каната на кухненския плот. Джанин, ти си назначена за поливач. Хайде, тръгвайте! — После се обърна към двете жени, макар че вниманието му бе насочено единствено към съпругата му: — Добре ли си?

— Да. Просто… случващото се непрекъснато ме тормози по най-различни начини. Помислих си: „Тези цветя не би трябвало да умират“ и после си казах: „Никое от тези неща не би трябвало да се случва, ала се случва, нали?“

За известно време и тримата поседяха безмълвни, замислени над думите й. Накрая Ръсти наруши мълчанието:

— Предлагам да изчакаме и да видим дали Рандолф ще ме повика да огледам труповете. Ако го направи, ще събера нужната информация без никакъв риск за вас двете. А ако не го направи, ще си извадим съответните изводи.

— Междувременно Барби ще кисне в ареста — изтъкна Линда, — където ще се опитват всячески да измъкнат признанията му. Мамка му, може би вече го правят, докато ние тук седим и си говорим!

— Добре, да предположим, че размахате значките си и ме вкарате в погребалното бюро на Бауи — разпери ръце Ръсти. — И да предположим, че открия нещо, което оневинява напълно Барби. Смятате ли, че онези ще измънкат гузно: „Опа, значи сме сбъркали“ и ще го пуснат? И ще му позволят да поеме ръководството на града? Защото нали правителството иска точно това? Не Рени, а Барби да ръководи Честърс Мил по време на кризисната ситуация? Вярвате ли, че Големия Джим изобщо би допуснал…

Мобилният му телефон иззвъня.

— Това нещо е най-противното изобретение на човечеството! — изсумтя Ръсти, но с облекчение установи, че поне не го търсеха от болницата.

— Господин Евърет? — чу женски глас. Звучеше му познат, но не можеше да се сети за името й.

— Да, аз съм, но ако случаят не е спешен, бихте ли ме потърсили по-късно, защото съм доста зает в мом…

— Не знам дали случаят е спешен, но определено се отнася за нещо много, много важно. И понеже господин Барбара — или по-скоро полковник Барбара — бе арестуван, вие сте този, към когото трябва да се обърнем.

— Госпожо Макклачи, вие ли се обаждате?

— Същата, но най-добре Джо да ви обясни всичко. Давам ви го.

— Доктор Ръсти? — Момчето не можеше да си поеме дъх от вълнение.

— Здравей, Джо. Какво има?

— Мисля, че го открихме. Генератора. Какво да правим отсега нататък?

Изведнъж целият свят помръкна толкова ненадейно, че тримата ахнаха безмълвно, а Линда стисна мъжа си за ръката. Причината обаче беше в голямото черно петно върху западната страна на Купола. Снишаващото се слънце се бе скрило зад него.

— Къде?

— На билото на Блек Ридж.

— Имаше ли радиация, синко? — попита Ръсти и в същия миг се смъмри наум: „Естествено, че ще има, как иначе биха го открили?“

— Последния път Гайгеровият брояч отчете плюс двеста — отвърна момчето. — Което не е нещо кой знае какво. Какво да правим сега?

Ръсти прокара пръсти през косата си. Случваха се толкова много неща… Толкова много неща, и то с такава бързина. Как можеше един парамедик от малък град, който никога не се бе смятал за човек на енергичните действия и решения, а още по-малко пък за лидер, да се справи с тях?

— Засега нищо. Всеки момент ще се стъмни. Утре ще се заемем с това. Междувременно искам да ми обещаеш нещо, Джо. Не говори с никого за откритието ви. За момента знаете ти, Бени и Нори и майка ти. Нека си остане така.

— Добре — съгласи се момчето. — Имаме много за разказване, но значи ще изчака до утре. — То си пое дълбоко дъх. — Стана малко страшничко, а?

— Да, синко — каза Ръсти. — Страшничко си е, няма спор.

14.

Човекът, на чиито плещи лежаха съдбините на Честърс Мил, седеше в кабинета си и поглъщаше големи хапки от сандвича си с осолено говеждо с ръжен хляб, когато Младши влезе при него. Преди това Големия Джим си бе подремнал за четирийсет и пет минути и сега се чувстваше освежен и отново готов за велики дела. Бюрото му бе осеяно с жълти листове от бележника му — бележки, които щеше да изгори по-късно в пещта. Неслучайно една от любимите му сентенции беше: „Който не внимава, после съжалява.“

Кабинетът бе осветен от съскащи газови фенери „Коулман“, които хвърляха бяло сияние. Бог знаеше, че разполагаше с пропан достатъчно, за да осветява цялата къща и да захранва генератора за петдесет години напред, — но за момента газовите фенери бяха по-добрият избор. Когато хората минаваха покрай дома му, щяха да виждат ярката им бяла светлина и да си казват, че градският съветник Рени не се радва на някакви специални привилегии. Че градският съветник Рени е също като тях, с единствената разлика, че е по-отговорен.

Синът му накуцваше, а лицето му изглеждаше изнурено и изпито.

— Не пожела да подпише.

Големия Джим изобщо не очакваше Барбара да подпише толкова скоро, ето защо остави думите му без коментар.

— Какво ти има, синко? Направо си се стопил!

— Просто ме боли главата, но вече започна да ми минава. — Това бе самата истина, обаче Младши не уточни, че по време на разговора му с Барби главоболието му бе станало нетърпимо. Онези сиво-сини очи или наистина виждаха твърде много, или само създаваха подобно впечатление.

„Знам като си правил с тях в килера — сякаш казваха те. — Аз знам всичко.“

Накрая Младши трябваше да мобилизира цялата си воля, за да не натисне спусъка на пистолета и да помрачи този проклет любопитен поглед завинаги.

— И накуцваш нещо…

— Това е заради онези хлапета, които открихме край езерото Честър. Вдигнах едното на ръце и сигурно съм си разтеглил някое сухожилие.

— Сигурен ли си, че не е нищо сериозно? Двамата с Тибодо трябва да сте на линия след… — Големия Джим си погледна часовника — … по-малко от три часа и половина и нямате право на издънки. Всичко трябва да бъде тип-топ.

— Защо да не го направим веднага щом се стъмни?

— Защото вещицата ще сглобява жалкия си парцал заедно с двете си малки тролчета. Фрийман и онзи другият. Спортният репортер, който винаги ругае „Дивите котки“.

— Тони Гуей.

— Да, същият. Не ми пука особено дали ще пострадат, особено тя — горната устна на Големия Джим оголи зъбите му, придавайки му вид на озъбен пес, — но не трябва да има никакви свидетели. Имам предвид никакви очевидци. Виж, това, което хората чуят… това вече е съвсем друга работа.

— Какво точно искаш да чуят, тате?

— Сигурен ли си, че си в състояние да свършиш тази работа? Защото мога да изпратя Франк вместо тебе…

— Не! Помогнах ти с Когинс, помогнах ти и с онази жена сутринта и заслужавам аз да го направя!

Големия Джим го гледаше преценяващо. Накрая кимна.

— Добре. Но запомни, че в никакъв случай не бива да ви хванат, нито даже да ви видят.

— Не се тревожи за това — увери го синът му. — Какво точно искаш… да чуят хората?

Големия Джим му каза. Каза му всичко. Идеята му беше страхотна, помисли си Младши. Не можеше да не признае, че баща му е цар на мръсните номера.

15.

Младши се качи горе, за да „даде на крака си малко почивка“, а Големия Джим довърши сандвича си, избърса мазнината от брадичката си и набра номера на мобилния на Стюарт Бауи. Започна с въпроса, който всички задават, когато се обаждат на мобилен телефон:

— Къде си?

Стюарт му отговори, че пътуват към погребалното бюро за едно питие. И понеже бе наясно с отношението на Рени към алкохола, добави с оправдателния тон на работническата класа:

— Свърших си работата, сега искам и аз да си направя кефа.

— Добре, но гледай питието да е само едно. Още не си приключил за тази вечер. Това се отнася и за Фърн и Роджър.

Стюарт запротестира, но без особен ефект.

Големия Джим изчака възмутената му тирада да приключи, след което продължи:

— В девет и половина ви искам и тримата в гимназията. Там ще има неколцина новоназначени полицаи — включително и момчетата на Роджър, между другото, — и вашето присъствие също е необходимо. — Той добави във внезапен изблик на вдъхновение: — Смятам да ви направя старши полицаи в новосформираните Градски отряди за сигурност на Честърс Мил.

Стюарт напомни на Големия Джим, че двамата с Фърн имат четири нови покойници, за които трябва да се погрижат. Силният му акцент превърна думата в „покайници“.

— Тези от килера на Маккейн могат да почакат — каза Рени. — По-мъртви от това няма да станат. В момента имаме извънредна ситуация, ако не си забелязал. И докато тя не приключи, всички трябва да теглим заедно колата си. Да вършим делото си. И да подкрепяме отбора си. Така че в девет и половина ви искам в гимназията. Няма да ви отнеме много време. Сега ми дай Фърн.

Стюарт се поинтересува защо Рени иска да говори с Фърн, когото той смяташе — и то не без основание — за Тъпия брат.

— Не е твоя работа. Само ми го дай.

Фърн започна разговора с дежурните поздравления, но Големия Джим го прекъсна и премина директно на въпроса:

— Членувал си в Доброволната дружина, нали? Докато не беше разформирован?

Фърн потвърди, че наистина е бил част от това неофициално формирование, прикрепено към пожарната на Честърс Мил, но пропусна да спомене, че напусна година преди Дружината да бъде разпусната (след като градските съветници препоръчаха в бюджета за 2008 година да бъдат орязани субсидиите за нея). Не спомена и причината за напускането си — тя се дължеше на обстоятелството, че уикендите за набиране на средства за Дружината съвпадаха с личното му и неприкосновено „Време за поркане“.

— Искам да отидеш в участъка и да вземеш ключа за пожарната. Виж дали онези ръчни помпи, които Бърпи използва вчера, са още в хангара. Казаха ми, че двамата с вдовицата Пъркинс са ги оставили точно там и дано наистина да е така.

Фърн изтъкна, че по принцип ръчните помпи са били взети от магазина на Бърпи, което малко или много ги правело собственост на Роми. В Доброволната дружина имали няколко такива, но ги продали по интернет, когато била разформирована.

— Може и да са били негови, но вече не са — отсече Рени. — Докато кризисното положение не отмине, помпите му са градска собственост. Същото се отнася и за всяко друго нещо, което ни потрябва. Правим го за благото на всички. А ако Ромео Бърпи си мисли, че отново ще събира Доброволната дружина, предай му много здраве от мен.

Фърн спомена — възможно най-деликатно, — как хората приказвали, че Роми бил свършил страхотна работа в потушаването на пожара на Битч Роуд.

— Тоя „пожар“ беше не по-опасен от няколко димящи угарки в пепелник — засмя се Големия Джим. Някаква вена на слепоочието му пулсираше, а сърцето му бе учестило ударите си. Знаеше, че се е нахранил прекалено бързо — за кой ли път! — но все не можеше да се овладее. Когато беше гладен, се нахвърляше на храната като вълк, докато не ометеше всичко пред себе си. Такъв си беше по природа. — Всеки на негово място щеше да се справи. Ти също например. Виж сега, работата е там, че добре знам кой е гласувал за мен на последните избори. И тези, които не са ме подкрепили, няма да получат бонбонче.

Фърн го попита какво точно трябва да направи с помпите.

— Ами погрижи се да се озоват в хангара на пожарната. После ела в гимназията. Ние ще бъдем там.

Фърн го увери, че задачата ще бъде изпълнена, след което уведоми Големия Джим, че Роджър Килиън искал да говори с него.

Рени забели театрално очи, но не прекъсна връзката.

Роджър го попита кое от момчетата му щяло да става ченге.

Големия Джим въздъхна нервно, разрови се из разпилените листове по бюрото си и намери онзи със списъка на новите полицейски попълнения. Повечето бяха от горния курс на гимназията и бяха все момчета. Най-малкият, Мики Уордлоу, беше само на петнайсет, обаче бе роден атлет. Предричаха му бляскаво бъдеще като играч в отбора по футбол, докато не го изритаха оттам заради пиянство.

— Рики и Рандъл — заяви.

Роджър запротестира, че те били най-големите и единствените, на които можел да разчита за тежката работа в птицефермата. Кой, попита накрая, щял да му помага с пиленцата?

Големия Джим затвори очи и се помоли на Господ да му вдъхне сили.

16.

Сами бе измъчвана от тъпи, постоянни болки в корема — подобни на менструалните, — придружени от раздиращи спазми ниско долу, в областта на слабините.

Просто не можеше да ги пренебрегне, защото я пронизваха при всяка крачка. Въпреки това се движеше упорито по шосе 119 в посока към Мотън Роуд. И щеше да продължи да се движи, без значение колко я боли. Беше си набелязала крайна цел, която трябваше да достигне, и това не беше караваната й. И бездруго онова, което искаше, не беше в караваната; тя обаче добре знаеше къде ще го намери. И щеше да върви цяла нощ, ако се налагаше, само и само за да стигне дотам. В случай че болките се усилеха, разполагаше с пет таблетки перкосет в джоба на дънките си. А ако искаше да подействат по-бързо, трябваше само да ги сдъвче. Бе научила това от Фил.

„Дайте й да се разбере.“

„Ще се наложи отново да те навестим и тогава вече наистина ще те скъсаме.“

„Дайте й добър урок на тая лесба.“

„Ще се научиш да си държиш устата затворена, освен когато ми го смучеш.“

„Дайте й да се разбере.“

„И бездруго никой няма да ти повярва.“

Обаче преподобната Либи й бе повярвала, и ето какво й се случи. Извадено рамо; мъртво куче.

„Дайте й добър урок на тая лесба.“

Сами си каза, че навярно пискливият, екзалтиран глас на тази свиня щеше да отеква в съзнанието й, докато умре.

Ето защо тя не спираше да върви. Над главата й вече блещукаха първите розови звезди и искриците им сякаш се виждаха през зацапано стъкло.

Зад нея внезапно проблеснаха фарове и издължената й сянка се проточи по асфалта. Бяха на някакъв стар и раздрънкан селскостопански камион, който отби встрани и спря.

— Хей, ти, хайде качвай се! — подвикна й мъжът зад волана. Само че думите прозвучаха като „Ей, дий, аре гаджвай се“, защото Олдън Динсмор, баща на покойния Рори, беше пиян.

Въпреки това Сами се качи — бавно и внимателно, сякаш бе пенсиониран инвалид, а не млада жена.

Олдън изобщо не обърна внимание на движенията й. Между краката му имаше трилитрова бъчонка „Будвайзер“, а до него се виждаше цяла полупразна каса. Пресушените кутийки издрънчаха и се затъркаляха към стъпалата на Сами.

— Къде отиваш? — попита мъжът. — Поррртланд? Боссстън? — И се засмя, сякаш за да покаже, че независимо дали е пиян или не, пак може да се шегува.

— Тръгнала съм към Мотън Роуд, господине. Ще минете ли оттам?

— Ще мина откъдето искаш — отвърна Олдън. — Просто си карам. Карам си и си мисля за момчето си. То почина в събота.

— Съжалявам за загубата ви.

Той кимна и отпи.

— Баща ми се спомина миналата зима, знаеш ли? Умря от задушаване, клетникът. Емфизем. Прекара цялата последна година от живота си с кислородна маска. Рори му сменяше бутилките. Ех, как обичаше дядо си!

— Съжалявам — повтори тя. Какво друго можеше да каже?

По бузата на мъжа се търкулна сълза.

— Ще те закарам, където кажеш, Миси Лу. Няма да спра, докато бирата не свърши. Ти искаш ли бира?

— Да, моля. — Бирата беше топла, но въпреки това тя отпи жадно от нея. Чувстваше се ужасно обезводнена. Извади един от перкосетите от джоба си и го глътна с помощта на пенливата течност. Усети как главата й започна да се замайва, но нямаше проблеми с това; даже й хареса. Извади друг перкосет и го предложи на Олдън:

— Искате ли едно от тези? Ще ви накарат да се почувствате по-добре.

Мъжът взе хапчето и го глътна с бирата, без дори да я попита какво е това. Мотън Роуд вече беше пред тях. Олдън видя кръстовището прекалено късно и събори пощенската кутия на семейство Гръмли. Сами нямаше нищо против.

— Вземи си още една, Миси Лу.

— Благодаря ви, господине. — Тя си взе още една кутийка и я отвори.

— Искаш ли да ти покажа момчето си? — На фона на светлинките от арматурното табло очите на Олдън изглеждаха жълти и влажни. Това бяха очите на куче, което е стъпило в дупка и си е счупило крака. — Искаш ли да видиш момчето ми Рори?

— Да, господине — кимна Сами. — Определено. И аз бях там, да знаете.

— Всички бяха там. Дадох под наем имота си, за да изкарам някой долар. Сигур’ съм подпомогнал смъртта му. Обаче не знаех, че ще стане тъй… Човек никога не знае, нал’ тъй?

— Така си е.

Олдън бръкна в горния джоб на работния си комбинезон и извади измачкан портфейл. Пусна волана, докато го отваряше и прелистваше джобчетата.

— Синовете ми подариха този портфейл — въздъхна. — Рори и Оли. Оли е още жив.

— Хубав е — отбеляза Сами и се пресегна, за да хване волана с лявата си ръка. Беше правила същото и за Фил, докато живееха заедно. Безброй пъти. Камионът на господин Динсмор взе да описва широки криволици по пътя и за малко да закачи още една пощенска кутия. Обаче не беше опасно; горкият човечец караше само с трийсетина километра в час, а Мотън Роуд беше пуст и поне досега не бяха срещнали друго превозно средство. По радиото зазвуча „Благодатна надежда за Рая“ на „Незрящите момчета от Алабама“.

Олдън й подаде портфейла си.

— Ето го. Ето го момчето ми. Заедно с дядо си.

— Ще карате ли, докато разгледам снимката? — попита Сами.

— Разбира се — отвърна мъжът и върна ръцете си на волана. Камионът започна да се движи малко по-бързо и стабилизира донякъде курса си.

Избелялата цветна снимка показваше момче и възрастен мъж, които се бяха прегърнали. Старецът носеше шапка на „Ред Сокс“ и кислородна маска. На лицето на хлапето бе изписана широка усмивка.

— Той е бил прекрасно момче, господине — каза Сами.

— Да, прекрасно момче. И дяволски умно при това — изхлипа той и от гърлото му се изтръгна звук, наподобяващ магарешки рев. От устата му пръсна слюнка. Камионът рязко се разтресе, след което вибрациите утихнаха и машината продължи напред.

— И аз си имам едно прекрасно момченце — каза Сами и заплака. Някога, припомни си тя, се забавляваше, като слагаше кукли в микровълновата. Сега обаче добре знаеше какво е усещането да си там, вътре във фурната. Какво е усещането да изгориш жива. — Ще го целуна, когато го видя отново. Да, непременно ще го целуна.

— Целуни го — каза Олдън.

— Ще го направя, господине.

— Целуни го, вземи го в обятията си и силно го прегърни.

— Точно така, господине.

— Аз също щях да целуна сина си, ако можех. Щях да целуна ледената му буза.

— Сигурна съм, господине.

— Обаче го изгорихме. Тази сутрин.

— Толкова съжалявам за загубата ви!

— Вземи си още една бира.

— Благодаря ви — кимна тя. Усещаше как започва да се напива. Колко хубаво бе да си пиян!

Двамата продължиха в същия дух, докато звездите ставаха все по-ярки; тази нощ обаче нямаше метеоритни дъждове, ето защо розовите искрици блещукаха неподвижни над Купола. Не след дълго камионът подмина и караваната на Сами (където тя никога вече нямаше да се върне), без да забави ход.

17.

Беше осем без четвърт вечерта, когато Роуз Туичъл почука на прозорчето на вратата на редакцията на „Демократ“. Джулия, Пит и Тони стояха край дългата маса и сглобяваха последния брой на вестника. Двамата мъже сгъваха страниците и ги подаваха на Джулия, която ги защипваше с телбод и ги подреждаше на купчини.

Щом зърна посетителката, тя й махна енергично. Роуз отвори вратата и се олюля.

— Леле, колко е задушно тук!

— Спряхме климатика, за да пестим газта — отвърна Пит Фрийман, — а и ксероксът много загрява при повечко натоварване. Както е в момента например.

Роуз си каза, че въпреки извинителния му тон фотографът изглежда горд. Както, между впрочем, и тримата.

— Очаквахме да си затрупана от работа в ресторанта — каза Тони.

— Точно обратното е — въздъхна тя. — Пукнат клиент няма. Мисля, че хората не искат да ме виждат, понеже готвачът ми е арестуван за убийство. А също така си мисля и че много хора не искат да се виждат един друг заради случилото се в супермаркета тази сутрин.

— Ела тук и си вземи един брой — подкани я Джулия. — Ти си момичето на корицата, Роуз.

В най-горната част на страницата се виждаше голям червен надпис: „БЕЗПЛАТНО ИЗДАНИЕ КРИЗАТА ПОД КУПОЛА БЕЗПЛАТНО ИЗДАНИЕ“. А отдолу пишеше (с шрифтов размер 16, който Джулия бе започнала да използва едва в последните два броя на вестника):

БУНТ И УБИЙСТВА

КРИЗАТА СЕ ЗАДЪЛБОЧАВА

Снимката беше на самата Роуз. В профил, с мегафон пред устата. Един непослушен кичур бе паднал пред лицето й и тя изглеждаше изключително красива. На заден план се открояваха рафтовете с макаронени изделия и сокове, а по земята се виждаха счупени бутилки с нещо, наподобяващо сос за спагети. Текстът под снимката гласеше: „Роуз Туичъл, собственичка и управителка на «Дивата роза», потушава битката за провизии с помощта на Дейл Барбара, който бе арестуван за убийство (вж. материала по-долу и редакционния коментар, стр. 4)“.

— Мили боже! — възкликна Роуз. — Е… поне си ме хванала от хубавата ми страна. Ако изобщо имам такава де.

— Роуз — съвсем сериозно й каза Тони Гуей, — приличаш на Мишел Пфайфър, за бога!

Роуз само изсумтя и му показа среден пръст. Вече бе отгърнала на редакционния коментар.

ПЪРВО ПАНИКА, А ПОСЛЕ СРАМ

от Джулия Шамуей

Не всички в Честърс Мил познават Дейл Барбара — той е сравнително нов за нашия град, — ала повечето от нас са опитвали ястията му в „Дивата роза“. Онези, които го познават, биха казали, че до днес този човек представляваше ценно допълнение към общността ни, понеже взе участие като съдия в турнира по софтбол през юли и август, включи се в инициативата по събирането на книги за библиотеката на гимназията и помогна за извозването на отпадъците в деня за общоградското есенно почистване само преди две седмици.

До днес. Защото днес Барби (както е известен сред познатите си) бе арестуван за четири шокиращи убийства. Убийства на хора, които са добре познати и безкрайно уважавани в този град. Хора, които — за разлика от Дейл Барбара — са прекарали тук по-голямата част от живота си.

При нормални обстоятелства Барби щеше да бъде отведен в затвора на окръг Касъл, щеше да получи право на един телефонен разговор и да му бъде осигурен адвокат, в случай че не може да си го позволи. Щяха да му бъдат повдигнати обвинения и да бъдат назначени експерти, които да започнат да събират необходимите доказателства.

Нищо подобно обаче не се случи и всички знаем на какво се дължи това — на Купола, който изолира нашия град от останалия свят. Но нима ни е изолирал и от изконната същност на демокрацията? От справедливия съдебен процес и здравия разум? Колкото и шокиращо да е едно престъпление, недоказаните обвинения не са достатъчни да оправдаят отношението към задържания Дейл Барбара, нито пък могат да обяснят отказа на новия шериф да отговори на въпросите ни или да позволи на кореспондента ни да се увери, че Дейл Барбара е все още жив. И това при положение, че бащата на Дороти Сандърс — председателят на градския съвет Андрю Сандърс, — получи разрешение не само да се срещне с арестанта, но и да го клевети…

— Леле! — възкликна Роуз и вдигна очи от вестника. — Наистина ли ще напечаташ това?

Джулия кимна към купчините.

— Вече е напечатано. Защо? Имаш някакви възражения ли?

— Не, но… — погледът на Роуз зашари по статията, която беше доста дългичка и продължаваше в същия дух на ревностна защита на Барби. Материалът завършваше с призив към всички, разполагащи с някаква информация за престъпленията, да се свържат с вестника, а за финал Джулия подчертаваше, че когато кризата отмине (а това рано или късно щеше да се случи), поведението на местните жители по отношение на тези убийства ще бъде детайлно анализирано не само в Мейн или САЩ, но и в целия свят. — Не се ли боиш, че може да ти навлече неприятности?

— Свобода на словото, Роуз — подхвърли Пит, макар че от тона му не личеше да си вярва особено.

— Същото би направил и Хорас Грийли[1] — заяви уверено Джулия и при изричането на името му нейното корги, което спеше в специалното си креватче в кухнята, моментално надигна глава. Зърна Роуз и се приближи, за да бъде погалено от нея, както и всъщност стана.

— Разполагаш ли с повече информация от тази, която си написала? — попита Роуз, сочейки статията.

— Малко повече — отвърна Джулия. — Обаче си я пазя. Чакам точния момент.

— Барби никога не би направил подобно нещо. Ужасно ме е страх за него…

Един от мобилните телефони на бюрото иззвъня. Гони го вдигна и каза:

— Вестник „Демократ“, Гуей слуша. — Той постоя така няколко секунди и подаде апарата на Джулия. — За теб е. Полковник Кокс. Не ми прозвуча като щастлив летовник.

Кокс. Съвсем бе забравила за него. Тя пое телефона.

— Госпожице Шамуей, трябва да говоря с Барби, за да ми докладва докъде е стигнал в поемането на административния контрол над Честърс Мил.

— Боя се, че едва ли ще имате подобна възможност — отвърна Джулия. — Барби беше арестуван.

— Арестуван ли? По какво обвинение?

— Убийство. Всъщност четири убийства, ако трябва да сме точни.

— Шегувате се.

— Така ли ви звуча, полковник?

Настъпи тишина, нарушавана единствено от далечни гласове, които обсъждаха нещо. Когато Кокс заговори отново, гласът му прозвуча непривично тихо и смирено:

— Обяснете, моля.

— Не, полковник Кокс, категорично отказвам да го направя. Писах за това през последните два часа, а — както казваше майка ми, когато бях малка, — не обичам да дъвча зелето си два пъти. Все още ли сте в Мейн?

— Касъл Рок. Тук е базиран нашият аванпост.

— Тогава ви предлагам да се срещнем там, където се срещнахме последния път. На Мотън Роуд. Не мога да ви дам брой от последния „Демократ“, въпреки че е безплатен, ала поне ще мога да го долепя до Купола и вие ще прочетете всичко сам.

— Пратете ми го на електронната поща.

— Няма. Електронната поща е абсолютната противоположност на принципите на вестникарството. Съжалявам, може да съм старомодна, но такива са принципите ми.

— Лазите ми по нервите, скъпа госпожице.

— Може и да ви лазя по нервите, но не съм ви скъпа госпожица.

— Кажете ми само това — капан ли е? Замесени ли са Сандърс и Рени?

— Вие как смятате, полковник — ходи ли мечката по нужда в гората?

Тишина.

— Добре, ще се видим там след час — каза накрая Кокс.

— Ще си взема компания. Работодателят на Барби. Мисля, че онова, което има да ви каже, ще ви заинтересува.

— Добре.

Джулия прекъсна връзката.

— Искаш ли да си направим разходка до Купола, Роуз?

— Разбира се… ако така ще помогнем на Барби.

— Можем да се надяваме, но според мен положението е такова, че трябва да се оправяме сами. — Джулия насочи вниманието си към Пит и Тони: — Ще се оправите ли сами? После наредете купчините до вратата и заключете, преди да си тръгнете. Наспете се добре тази нощ, понеже утре ние ще бъдем разносвачите. За този брой връщаме старата схема. Всяка къща в града. Всички близки стопанства. И Източен Честър, разбира се. Там има много новодомци, ето защо се надявам да са по-малко податливи на мистичната харизма на Големия Джим.

Пит повдигна вежди.

— Отборът на господин Рени е домакин — поясни Джулия. — На извънредното градско събрание в четвъртък любимият ни градски съветник ще излезе на трибуната и ще се опита да навие този град като джобен часовник. Гостуващият отбор обаче ще отбележи точка преди него. — Тя посочи струпаните на купчини вестници. — Ето я първата ни точка. Ако достатъчно хора го прочетат, на Рени ще му се наложи да отговаря на някои доста неудобни въпроси, преди да започне да ораторства. Може пък да поразстроим ритъма му.

— Открием ли кой започна да хвърля камъни пред супермаркета, определено ще го направим — изтъкна Пит. — И знаете ли какво? Мисля, че ще го открием. Според мен цялата тази работа бе съшита прекалено набързо. И просто няма как отнякъде да не висят бели конци.

— Само се надявам Барби да е още жив, когато разплетем тази афера — каза Джулия и погледна часовника си. — Хайде, Роузи, да се повозим. Искаш ли да дойдеш, Хорас?

Искаше, и още как.

[1] Известен американски журналист и политически деец (1811–1872). — Б.пр. ↑

18.

— Можете да ме оставите тук, господине — каза Сами. Намираха се пред хубаво имение в стил ранчо в Източен Честър. И въпреки че къщата беше тъмна, моравата пред нея бе ярко осветена, понеже се намираше съвсем близо до Купола и административната граница между Честърс Мил и Харлоу, където военните бяха разположили мощните си прожектори.

— Искаш ли една топла биричка за из път, Миси Лу?

— Не, господине, аз бях дотук — излъга Сами. После трябваше отново да се върне в града. На фона на жълтото сияние четирийсет и пет годишният Олдън Динсмор изглеждаше на осемдесет и пет. Тя никога не беше виждала толкова тъжно лице… освен може би своето в огледалото на болничната стая, преди да се отправи на сегашното си пътешествие. Сами се наведе и целуна спътника си по бузата. Наболата му брада боцкаше на устните й. Когато тя се отдръпна, Олдън допря длан до целунатото място и се усмихна едва-едва.

— Трябва да се прибирате вкъщи, господине. Имате съпруга, която ви чака. И друго момче, за което да се грижите.

— Май си права.

— Да, така е.

— Добре ли си?

— Да, господине. — Тя слезе и се обърна. — Ще се приберете ли?

— Ще се опитам.

Сами затръшна вратата на кабината и застана в края на алеята, гледайки как Олдън обръща. Едната гума на камиона влезе в канавката, обаче тя беше суха и не му създаде затруднения. После пое към шосе 119, като отначало се движеше малко на зиг-заг, но после изправи курса и задните му светлини престанаха да подскачат наляво-надясно. Отново караше по средата на пътя — „чукаше осовата линия“, както би казал Фил, — ала Сами беше сигурна, че няма да си навлече проблеми. Вече бе станало осем и половина, беше съвсем притъмняло и тя не очакваше да срещне жива душа.

Изчака камионът да изчезне в нощта и закрачи към тъмната къща. Постройката не представляваше кой знае какво в сравнение с елегантните стари здания в горната част на градския парк, но бе по-красива от всички домове, в които Сами бе живяла. Вътре също беше много приятно. Беше идвала веднъж тук с Фил — в онези дни, когато той не правеше нищо друго, освен да продава по малко трева и да си приготвя амфети за собствена консумация в задната част на караваната. В дните, преди да му хрумнат ония шантави идеи за Исус и да започне да ходи в оная скапана църква, където вярваха, че в Ада ще идат всички без тях самите. Да, всички проблеми на Фил без съмнение започнаха с религията. Религията го беше отвела при Когинс и Когинс или някой друг го бе превърнал в Готвача.

Хората, които бяха живели тук, не бяха наркомани; наркоманите не биха могли да задържат подобна къща, защото щяха да изпафкат ипотеката. Просто Джак и Майра Еванс обичаха да се отпускат с малко трева от време на време и Фил Буши с удоволствие им я осигуряваше. Бяха добри хора и той се отнасяше добре с тях. В онези дни, когато бе способен да се държи добре с хората.

Майра им поднасяше айскафе. Когато Сами беше бременна в седмия месец с Литъл Уолтър — изглеждаше доста наедряла, — Майра я попита момче ли иска или момиче. Съвсем приятелски, без никакво високомерие или презрение. Междувременно Джак бе отвел Фил в кабинета си, за да му плати, и Фил й извика оттам:

— Ей, скъпа, трябва да видиш това!

Споменът й се струваше така далечен, сякаш бе минала цяла вечност.

Натисна дръжката на входната врата. Вратата се оказа заключена. Сами се наведе, взе един от декоративните камъни, ограждащи цветните лехи на Майра, и застана пред панорамния прозорец, преценявайки тежестта на находката си. След кратък размисъл се обърна и заобиколи отзад. Нямаше да й е лесно да се изкатери през прозореца в сегашното й състояние. А дори и да успееше да се провре, можеше да се нареже на стъклата и това да попречи на плановете й за вечерта.

Пък и къщата бе чудесна, и Сами не искаше да вандалства, освен ако не беше абсолютно наложително.

Е, не беше. Трупът на Джак беше транспортиран в града — явно градските власти все още изпълняваха тези си задължения, — ала никой не се беше сетил да заключи задната врата. Ето защо Сами без проблеми влезе оттам. Естествено, генераторът не работеше и беше по-тъмно и от кучи задник, но върху фурната имаше кутия кибрит и първата клечка, която запали, й показа лежащото на кухненската маса фенерче. То й свърши чудесна работа. Лъчът освети нещо, което приличаше на кърваво петно на пода. Сами побърза да отклони светлината и се насочи към кабинета на Джак Еванс. Той се намираше вдясно от дневната и беше толкова малък, че всъщност нямаше място за нищо друго освен за бюро и шкаф със стъклени вратички.

Тя насочи фенерчето към бюрото, след което го вдигна нагоре и светлината се отрази в стъклените очи на най-ценния трофей на Джак — главата на лоса, застрелян от него в ТР-90 преди три години. Именно заради този ловен трофей я бе извикал Фил.

— Онази година получих последния талон от лотарията — беше им казал Джак. — Усмъртих го с това. — И бе посочил карабината в шкафа — дългоцевно оръжие с доста заплашителен вид и впечатляващ оптически мерник.

Майра бе застанала на прага — кубчетата лед още потракваха в айскафето й и тя изглеждаше толкова хубава, изискана и весела, че сърцето на Сами я заболя при мисълта, че никога няма да бъде като нея.

— Струваше цяло състояние, но му позволих да си я купи, след като ми обеща да ме заведе за една седмица на Бермудите следващия декември.

— Бермудите — произнесе замислено Сами, докато се взираше в главата на лоса. — Обаче не отидоха никъде. Тъжно.

Фил бе пъхнал плика с банкнотите в задния си джоб и беше казал:

— Чудесна карабина, но май не е идеалното оръжие за защита на дома.

— О, погрижил съм се и за това — бе отвърнал Джак и въпреки че не бе показал на Фил как точно се е погрижил, бе потупал многозначително плота на бюрото си. — Взел съм си два изключителни патлака.

Фил му бе кимнал също така многозначително, а двете с Майра се бяха спогледали, разменяйки онези характерни женски погледи, които казваха: „Какво да ги правиш, момчетата винаги си остават момчета.“ Сега Сами си спомни колко приятно й бе станало тогава, колко топлина и уют бе почувствала. Предполагаше, че навярно затова бе избрала да дойде тук, а не в някоя друга къща по-близо до болницата.

Поспря за миг, за да глътне още един перкосет, и започна да проверява чекмеджетата едно след друго. Не бяха заключени и ето че в третото откри онова, което търсеше. Голяма дървена кутия, в която се намираше „изключителният“ патлак на покойния Джак Еванс — автоматик „Спрингфийлд XD“ четирийсет и пети калибър. Сами го извади и след известно усилие успя да освободи пълнителя. Оказа се напълно зареден, а в чекмеджето имаше и резервен пълнител. Реши да вземе и него. После се върна в кухнята, за да намери някоя торба, в която да сложи находките си. Надяваше се, че там ще открие и ключовете за колата, която покойните Джак и Майра държаха в гаража си. Нямаше никакво намерение да изминава пеша пътя до града.

19.

Джулия и Роуз тъкмо обсъждаха какво ли крие бъдещето на Честърс Мил, когато настоящето им едва не приключи.

А то със сигурност щеше да приключи, ако се бяха блъснали в стария селскостопански камион на Ести Бенд, само на два километра от мястото, закъдето бяха тръгнали. Обаче Джулия взе завоя навреме, за да забележи, че камионът е в нейното платно и се приближава челно към тях.

Тя завъртя наляво волана на своята тойота, минавайки в другото платно, и двете превозни средства се разминаха на сантиметри. Хорас, който седеше на задната седалка с радостното изражение на всяко куче, което обича да се вози, тупна на пода и изненадано изскимтя. Това бе единственият звук, издаден от пътниците в тойотата. Жените нито изпищяха, нито извикаха. Всичко се случи прекалено бързо, за да реагират така. Смъртта или сериозното осакатяване ги подминаха за един кратък миг и те продължиха по пътя си.

Джулия върна колата в дясното платно, след което отби на банкета и спря. Погледна към Роуз. Тя отвърна на погледа й; изплашеното й лице като че ли се състоеше единствено от ококорени очи и зейнала уста. Отзад Хорас се върна на седалката и излая веднъж, сякаш за да попита защо са спрели. Лаят му накара двете жени да се засмеят, а Роуз потупа с длан гръдния си кош, малко над впечатляващия си бюст.

— Леле, как се е разтуптяло сърцето ми!

— Моето също — кимна Джулия. — Божичко, разминахме се на косъм! Видя ли колко близо беше?

Спътничката й отново се засмя:

— Шегуваш ли се? Мила, ако се бях облегнала на прозореца, кучият му син щеше да ми ампутира ръката от лакътя!

Джулия поклати глава.

— Сигурно е бил пиян.

— Определено е бил пиян — изсумтя Роуз.

— Как се чувстваш? Ако всичко е наред, да продължаваме…

— Добре съм, по-важното е ти как си.

— Нищо ми няма — отвърна Джулия. — Ти как си, Хорас?

Кучето излая нетърпеливо.

— На косъм, щом се разминава, значи от лош късмет спасява — каза Роуз. — Или поне така обичаше да казва дядо Туичъл.

— Надявам се нищо да не му се случи — каза Джулия и отново подкара колата. Вече бе нащрек за приближаващи фарове, ала следващите светлини, които видяха, бяха от прожекторите на границата с Харлоу. Нито една от двете не забеляза Сами Буши, обаче тя ги видя; тъкмо бе застанала пред гаража на Еванс с ключовете за паркирания там шевролет „Малибу“. Щом тойотата на Джулия отмина, Сами вдигна вратата на гаража (заради липсата на ток се наложи да го направи сама, в резултат на което доста я заболя).

20.

Между универсалния магазин на Бърпи и бакалията имаше къса алея, свързваща Уест Стрийт с главната улица. Използваше се предимно от товарните камиони. В девет и петнайсет същата вечер Рени Младши и Картър Тибодо се шмугнаха в тази алея под прикритието на тъмнината. Картър носеше осемнайсетлитрова червена туба с жълта диагонална ивица отстрани. На жълтия фон с големи букви пишеше „БЕНЗИН“. В другата си ръка държеше малък мегафон, захранван с батерии. Бялата му рупорна тръба бе увита с черна маскировъчна лента, за да не се набива на очи, ако случайно някой ги зърнеше, преди да се втурнат обратно към алеята.

Младши бе нарамил голяма раница. Главоболието му беше отминало, а и накуцването му почти бе изчезнало. Това го караше да си мисли, че организмът му най-накрая е започнал да побеждава онова, което го измъчваше. Проблемът му най-вероятно се дължеше на някакъв устойчив вирус — в колежа човек можеше да пипне толкова много зарази, че Младши май трябваше да благодари на бога, че го бяха изключили след побоя над онова хлапе. Всяко зло за добро, както казваха хората.

От края на алеята се откриваше отлична гледка към офиса на „Демократ“. Тротоарът беше пуст и зад осветените прозорци се виждаха Фрийман и Гуей, които пренасяха купчините с вестници до вратата и ги складираха на пода. Старата дървена постройка, където се помещаваха редакцията и жилището на Джулия, се намираше между аптеката на Сандърс и книжарницата, обаче бе отделена и от двете — съответно с павиран тротоар откъм книжарничката на Рей Тауъл и алея, подобна на тази, където сега дебнеха двамата с Картър, от страната на аптеката. Нямаше никакъв вятър и Младши си каза, че ако баща му мобилизираше армията си достатъчно бързо, щяха да избегнат евентуалните жертви сред населението. Не че му пукаше особено. Ако ще и цялата източна страна на главната улица да изгореше, пак щеше да е доволен. Защото всичко щеше да се запише на сметката на Дейл Барбара. Все още усещаше хладния, преценяващ поглед на тези дяволски сини очи. Никак не му харесваше да го гледат по този начин, особено при положение че наглият кучи син се намираше зад решетките и нямаше никакво право да се държи така. Шибаният Ба-а-арби.

— Трябваше да го гръмна — измърмори Младши.

— Моля? — не разбра Картър.

— Нищо — изсумтя Младши и избърса челото си. — Горещо ми е.

— Да, жега си е — кимна Тибодо. — Франки вика, че ако тая работа продължи, накрая ще се спаружим като сушени сливи. В колко трябва да свършим работата?

Младши го изгледа навъсено и вдигна рамене. Баща му беше казал, но ето че не можеше да си спомни. Май държеше акцията да е в десет часа. Но имаше ли някакво значение? Голяма работа, ако тия двамата вътре изгорят. А ако кучката вестникарка беше горе — и сигурно отмаряше с любимия си вибратор след дългия ден, — да се изпържи и тя. Нали всичко ще се пише в сметката на Барби.

— Викам да почваме — каза Младши.

— Сигурен ли си, брато?

— Да виждаш жива душа на улицата?

Картър се озърна. Главната пустееше, потънала в мрак. Единствените генератори, които се чуваха, бяха тези зад редакцията и аптеката.

— Добре. Защо пък не?

Младши отвори раницата. Най-отгоре лежаха два чифта гумени ръкавици. Той даде единия комплект на Картър и нахлузи другите на ръцете си. Под тях имаше торба, увита в хавлиена кърпа. Младши я разтвори и извади четири празни бутилки от вино, които нареди върху уличната настилка. После бръкна дълбоко в раницата и взе металната фуния, търкаляща се на дъното й. Пъхна тесния й край в едно от шишетата и се пресегна за тубата с бензин.

— По-добре дай на мен, брато — предложи Картър. — Ръцете ти треперят.

Младши се вторачи изненадано в дланите си. Изобщо нямаше чувството, че треперят, но партньорът му казваше истината.

— Не ме е страх, ако това намекваш.

— Нищо подобно не съм казал. Не е свързано с главата ти. Всеки ще ти го каже. Трябва да отидеш при Евърет, за да те прегледа, защото ако ти има нещо, той е единственият човек в града, дето може да мине за лекар.

— Чувствам се чудес…

— Млъкни, преди някой да те е чул. Нарежи шибаната кърпа, докато аз се занимавам с това.

Младши извади пистолета си от кобура и простреля Картър в окото. Главата му експлодира сред фонтан от кръв и мозък, а Младши се наведе над него и продължи да изпраща куршум след куршум в…

— Младши?

Младши разтърси глава, за да прогони видението — халюцинацията му бе изключително реалистична, — и изведнъж си даде сметка, че пръстите му са вкопчени в ръкохватката на пистолета. Може би онзи гаден вирус още не бе преборен от организма му.

Ако изобщо беше вирус.

Но какво беше тогава? Какво?

Острият мирис на бензин се вряза в ноздрите му с такава сила, че очите му се насълзиха. Картър се бе заел с пълненето на първата бутилка. Младши дръпна ципа на страничния джоб на раницата и извади шивашките ножици, които бяха принадлежали на майка му. Наряза хавлиената кърпа на четири еднакви ивици. Пъхна първата във вече напълненото шише, за да я напои добре, след което издърпа края на кърпата през гърлото на бутилката и го остави да виси отвън като своеобразен фитил.

Ръцете му продължаваха да треперят, но не дотолкова, че да му попречат да свърши тази работа.

21.

Оказа се, че полковник Кокс доста се е променил от последния път, когато Джулия го беше видяла. Лицето му изглеждаше доста гладко избръснато за девет и половина вечерта и косата му бе прилежно сресана, ала камуфлажните му панталони бяха измачкани, а поплиненото яке сякаш му бе станало с няколко номера по-голямо и създаваше впечатлението, че се е смалил. Мъжът стоеше пред петната, останали от нарисувания със спрей четириъгълник след неуспешния експеримент с киселината, и се взираше намръщено в наподобяващата полуизтрити скоби форма, като че ли възнамеряваше да премине през нея, стига да се концентрираше достатъчно силно.

„Затвори очи и тракни три пъти с токове — помисли си Джулия. — Защото няма друго такова място като Купола.“

Тя представи Роуз на Кокс и Кокс на Роуз. Докато ги запознаваше, се поогледа наоколо и онова, което видя, никак не й хареса. Прожекторите си бяха все още по местата и озаряваха небето, сякаш подредени за лъскава холивудска премиера, и захранващият ги генератор тихо бръмчеше, ала от камионите нямаше и следа. Същото се отнасяше и за голямата зелена палатка, която бе издигната на четирийсет-петдесет метра надолу по пътя. Участъкът смачкана трева ясно показваше мястото, където се е намирала. До Кокс стояха двама други униформени войници, но те нямаха онзи „изтупан“ вид, който Джулия асоциираше с адютантите или военните аташета. Постовите явно не бяха отзовани, ала за сметка на това бяха изтеглени назад, създавайки значителна дистанция между себе си и евентуалните досадници, които биха могли да се приближат откъм страната на Честърс Мил и да ги засипят с глупавите си въпроси.

„Първо питай, после обяснявай“ — каза си Джулия и в същия миг Кокс се обърна към нея:

— Слушам ви, госпожице Шамуей.

— Първо ми отговорете на един въпрос.

Той завъртя театрално очи, при което й се прииска да го зашлеви (нервите й все още бяха обтегнати заради онзи камион), ала в крайна сметка полковникът й даде знак да продължи.

— Изоставени ли сме вече?

— Категорично не — гласеше светкавичният отговор, ала на Джулия й се стори, че Кокс извърна леко поглед, сякаш не смееше да срещне очите й. Навярно това бе по-лош знак от странно опустялата поляна, която се откриваше от другата страна на Купола — като след цирк, който се бе преместил в друг град.

— Прочетете това — каза тя и долепи заглавната страница на вестника си до невидимата повърхност на Купола. Все едно залепяше обява за разпродажба на витрината на универсален магазин. Пръстите й потрепериха леко, както при допира до метален предмет в студена, суха зимна утрин, ала само след миг нетипичното усещане отмина.

Кокс изчете целия вестник, като й казваше кога да отгръща страницата. Това им отне десет минути. Когато бе готов, Джулия подхвърли:

— Както навярно сте забелязали, рекламното каре никакво го няма, но пък се лаская, че качеството на материалите се покачи. Явно колкото по-шибани неща се случват напоследък, толкова по-добре пиша.

— Госпожице Шамуей…

— О, по-добре ме наричайте Джулия! Все пак сме стари познати…

— Добре. Значи вие сте Джулия, а аз — Джей Си.

— Ще се постарая да не ви бъркам с рапъра Джей Зи.

— Значи смятате, че този Рени е решил да става диктатор? Нещо като местен Мануел Нориега?

— По-скоро ме притеснява да не би да се превърне в Пол Пот.

— Смятате ли, че е възможно?

— Преди два дни бих се изсмяла на тази идея — все пак в свободното си от заседания време този човек беше търговец на стари коли… Но преди два дни нямахме бунт пред супермаркета. Нито пък знаехме за тези убийства.

— Не е Барби — поклати глава Роуз. — Никога не би го направил.

Полковникът подмина думите й без коментар, но не защото бе решил да не й обръща внимание, а защото самата идея, че Барби е убиец, бе абсурдна и нелепа. Това го направи една идея по-симпатичен в нейните очи.

— Смятате ли, че Рени е извършил тези убийства, Джулия?

— Мислих над това. Всичко, което направи от появата на Купола насам — от забраняването на продажбите на алкохол до назначаването на пълен кретен за шериф на полицията, — бяха политически ходове, насочени към засилване на собствената му власт.

— Да не намеквате, че убийствата не се вписват в репертоара му?

— Не бих казала. Когато жена му почина, плъзнаха слухове, че може би й е помогнал да се пресели в отвъдното. Не твърдя, че е било така, но появата на подобни слухове е показателна за това как другите възприемат въпросния човек.

Кокс изсумтя утвърдително.

— Колкото и да се мъча обаче, не мога да проумея какво политическо значение биха имали убийствата и изнасилванията на две момичета.

— Барби никога не би го направил — повтори Роуз.

— Както и смъртта на Когинс — продължи Джулия. — Макар че църквата му — и особено радиото — получаваха подозрително високи дарения. Докато убийството на Бренда Пъркинс… да, там може да има политически мотив.

— Не можете да изпратите морските пехотинци да го спрат, нали? — попита Роуз. — Всичко, на което сте способни, е да седите тук и да наблюдавате. Като деца, скупчени около аквариум, които гледат как най-голямата риба първо изяжда всичката храна, а после започва да поглъща и по-дребните рибки.

— Мога да блокирам работата на мобилните телефони — замисли се полковникът. — Както и да прекъсна достъпа ви до интернет. Повече — не.

— Полицията разполага с радиостанции — отбеляза Джулия. — Така че Рени няма да изгуби връзката с хората си. А на градското събрание в четвъртък вечерта, когато хората започнат да се оплакват от прекъснатите връзки с външния свят, ще обвини вас за случилото се.

— Планирали сме пресконференция за петък. Мога да я отменя.

Джулия потръпна при тази идея.

— Да не сте посмели. Така няма да му се налага да се оправдава пред външния свят.

— Освен това — изтъкна Роуз, — ако изключите телефоните и спрете достъпа до интернет, никой няма да може да ви каже как се развиват нещата и какъв е следващият му ход.

Кокс се умълча, загледан в земята. После вдигна глава.

— Какво стана с онзи предполагаем генератор, захранващ Купола? Някакъв напредък?

Джулия се зачуди дали да каже на Кокс, че са изпратили група ученици да го търсят. В крайна сметка обаче дилемата й отпадна, защото в същия миг се задейства градската противопожарна сирена.

22.

Пит Фрийман остави и последния наръч вестници до вратата, след което се изправи, сложи ръце на кръста си и изпъна гръб. Изпукването на гръбначните му прешлени отекна толкова силно в притихналото помещение, че Тони Гуей не можа да се сдържи и отбеляза:

— Май доста те заболя, а?

— Напротив, чувствам се много добре.

— Жена ми сигурно вече си е легнала — заяви Тони, — а съм заделил една бутилка на сигурно място в гаража. Искаш ли да се отбиеш за едно питие на път за вкъщи?

— Не, благодаря, мисля направо да се… — започна Пит и в същия момент първата бутилка разби с трясък прозореца. Той зърна с периферното си зрение пламтящия фитил и инстинктивно направи крачка назад. Само една, но тя го спаси не само от сериозни изгаряния, но и от вероятността да бъде изпечен жив.

В мига, в който бутилката се пръсна на парчета, бензинът вътре в нея се възпламени и пламъците лумнаха като огнено знаме. Пит бързо се наведе и се завъртя настрани. Въпреки това оранжевият език успя да близне ръкава на ризата му, преди да се нахвърли върху килима пред бюрото на Джулия.

— Какво, ПО ДЯВО… — извика Тони, но не можа да довърши, защото още една бутилка влетя през счупения прозорец. Тя се приземи върху бюрото и се пръсна на парчета, сеейки огън върху книжата отгоре му и дървените му плоскости. Стаята се изпълни с парливата миризма на горящ бензин.

Пит се хвърли към малкия хладилник за вода в ъгъла, като блъскаше неистово пламтящия ръкав на ризата в тялото си. Извади шише с вода от хладилника и започна да го излива върху пламъците. Имаше чувството, че ръката му е получила сериозно слънчево изгаряне.

Още един „коктейл Молотов“ долетя от тъмнината навън. Той обаче се разби на тротоара пред редакцията и запали бледо подобие на лагерен огън върху плочките там. Струйките горящ бензин потекоха към канавката, където угаснаха безславно.

— Излей водата на килима! — изкрещя Тони. — Излей я, преди всичко да е пламнало като факла!

Задъханият Пит само го изгледа смаяно. Водата от шишето, което държеше, продължаваше да се лее върху тази част на килима, където нямаше никакви пламъци.

Макар и да откри любовта си към спортната журналистика още в колежа, в гимназията Тони Гуей бе доста добър атлет и бейзболът, баскетболът и футболът бяха неговите стихии. Десет години по-късно не беше загубил рефлексите си. Той грабна бутилката от Пит и я задържа първо над бюрото на Джулия, а после и над горящия килим. Огънят вече се разпростираше, но може би… ако беше достатъчно бърз… и ако имаше още две-три шишета с вода в коридора, водещ към килерчето…

— Още! — изрева той на Пит, който зяпаше изумено димящите останки от ръкава на ризата си. — От коридора в дъното!

В първия момент Пит сякаш не го разбра. После значението на думите достигна до съзнанието му и той се завтече натам. Междувременно Тони заобиколи бюрото на Джулия, изливайки последните двеста-триста милилитра върху пламъците, които се опитваха да се загнездят там.

Тогава и последният „коктейл Молотов“ проряза мрака. Именно той нанесе най-големите поражения. Бутилката улучи купчините с вестници, които двамата мъже бяха наредили до входната врата. Горящият бензин се просмука под перваза на дюшемето в предната част на офиса и огнените езици лумнаха нагоре. Видяна през тях, главната улица приличаше на потрепващ пустинен мираж. В далечната страна на миража, от другата страна на улицата, Тони зърна два човешки силуета. Надигащите се топлинни вълни караха очертанията им да потрепват, сякаш танцуваха.

— ОСВОБОДЕТЕ ДЕЙЛ БАРБАРА ИЛИ ТОВА ЩЕ БЪДЕ САМО НАЧАЛОТО! — извика усилен от мегафон глас. — МНОГО СМЕ И ЩЕ ЗАПАЛИМ ЦЕЛИЯ ГРАД, АКО СЕ НАЛОЖИ! ОСВОБОДЕТЕ ДЕЙЛ БАРБАРА ИЛИ ЩЕ СИ ПЛАТИТЕ СКЪПО!

Тони погледна надолу и видя горящата ивица бензин между стъпалата си. Нямаше повече вода, с която да я изгаси. Скоро пламъците щяха да погълнат килима и да се прехвърлят върху старото сухо дърво отдолу. А междувременно цялата предна част на редакцията се бе запалила.

Тони захвърли празната бутилка и отстъпи назад. Сърцето му биеше толкова силно, че буквално усещаше как обтяга кожата му. „Ако не бяха проклетите вестници, може би щях да…“ — мина през ума му.

Ала вече беше твърде късно за „може би щях“. Той се обърна и видя Пит да стои в началото на коридора с друга бутилка „Поланд спринг“ в ръце. По-голямата част от ръкава му я нямаше, а кожата отдолу бе яркочервена.

— Вече е късно! — извика му Тони. Той заслони лице с длан, за да го предпази от горещината, и заобиколи бюрото на Джулия (което се бе превърнало в огнена колона, стигаща чак до тавана). — Бързо, да се махаме оттук!

Пит Фрийман не се нуждаеше от повторна подкана. Той запрати бутилката по разрастващите се пламъци и се затича по коридора.

23.

Кери Карвър рядко се занимаваше с малкото им магазинче; въпреки че бакалията им бе осигурявала доста прилична прехрана през годините, тя винаги бе смятала, че е „над тези неща“. Ала когато Джони предложи да вземат буса и да пренесат всички консервирани стоки в къщата — „за по-сигурно“, както деликатно се изрази, — тя веднага се съгласи. И макар и да не обичаше да работи (вместо да бачка, дай й да гледа риалити предавания като „Съдията Джуди“), Кери веднага се съгласи да му помогне. Тя не бе участвала в безредиците пред супермаркета, но когато по-късно минаха оттам с приятелката й Лий Андерсън, за да огледат щетите, изпотрошените витрини и кръвта по паважа я накараха да потръпне. Както и да се замисли сериозно за бъдещето.

Джони издърпваше кашоните със супи, яхнии, боб и сосове, а Кери ги нареждаше в „коритото“ на големия им пикап додж „Рам“. И тъкмо бяха преполовили работата, когато надолу по улицата избухна пожар. И двамата чуха усиления през мегафон глас. На Кери й се стори, че видя две или три фигури да тичат по алеята откъм страната на „Бърпис“, ала не беше съвсем сигурна. По-късно вече щеше да е сигурна и щеше да увеличи броя им до „най-малко четирима“. Ако не и петима.

— Какво става там? — изплаши се тя. — Скъпи, какво значи това?

— Значи, че шибаният кучи син не е сам — отвърна Джони. — И че има цяла банда със себе си.

Ръката на съпругата му лежеше на рамото му и той усети как тя впива ноктите си в кожата му. Джони отметна дланта й и хукна към полицейския участък, като крещеше: „ПОЖАР!“ Вместо да го последва, Кери Карвър продължи да товари камиона. Страхуваше се за бъдещето повече от всякога.

24.

Освен Роджър Килиън и братята Бауи още десет нови попълнения от Градските отряди за сигурност на Честърс Мил седяха на скамейките в училищния салон. Големия Джим тъкмо бе започнал да им изнася реч за голямата отговорност, която носят, когато се включи противопожарната сирена. „Синчето ми е подранило — каза си той. — Не мога да му поверя спасението на душата си. Не че някога бих могъл, но сега е по-зле от всякога.“

— Е, момчета — заяви той, спирайки вниманието си на младия Мики Уордлоу — Господи, какъв атлет! — Имах да ви кажа още някои неща, но изглежда ни чакат още изпитания, Фърн Бауи, случайно да знаеш дали имаме някакви ръчни помпи в склада на пожарната?

Фърн отвърна, че по-рано тази вечер е надзърнал да провери как е положението (да види с какво точно разполагат) и че имало поне десетина помпи. И всичките били пълни с вода, което било просто чудесно за непредвидена ситуация като тази.

Големия Джим беше на мнението, че сарказмът трябва да се прилага само при хора, които са достатъчно умни, за да го разберат, ала на глас заяви, че всеблагият Господ Бог явно се грижи за тях. Каза още и че ако това се окаже нещо повече от фалшива тревога, ще се включи в гасенето на пожара заедно със Стюарт Бауи като негов заместник.

„Хубавичко те наредих, нахална вещице! — помисли си Рени, докато гледаше как новите попълнения се надигат нетърпеливо от скамейките с блеснали очи. — Да видим как ще се бъркаш в работата ми оттук нататък.“

25.

— Къде ще ходиш? — попита Картър. Беше карал — е незапалени фарове — чак до Т-образното кръстовище между Уест Стрийт и шосе 117. Постройката, зад която се бяха притаили, бе принадлежала на бензиностанция на „Тексако“, закрита през 2007 година. Хем се намираше близо до града, хем предлагаше добро скривалище, което я правеше извънредно удобна. Далече зад тях противопожарната сирена надаваше поредната порция вой, а заревото на пожара (което бе по-скоро розово, отколкото оранжево) вече се издигаше високо в небето.

— А? — попита разсеяно Младши, загледан в ярките отблясъци. Изпълваха го с похотлива тръпка и изведнъж му се прииска отново да си има „приятелка“.

— Попитах те къде ще ходиш. Нали баща ти каза да се погрижим за алибито си…

— Оставих втори патрул пред пощата — каза Младши, откъсвайки с нежелание очи от пожара. — Бяхме двамата с Фреди Дентън. Той ще потвърди, че сме били заедно. През цялата нощ. Оттук ще мина напряко и ще се озова точно при него. А може и да се върна по Уест Стрийт. Да хвърля едно око как се развива ситуацията… — И той се изкикоти така пискливо, че Картър го изгледа учудено. Дори момичетата не се кискаха така.

— Бъди много внимателен. Подпалвачите редовно биват залавяни на местопрестъплението, защото все се връщат, за да се насладят на запалените от тях пожари. Гледах го по „Най-търсените американски престъпници“.

— Единственият, който ще отнесе заслугата за пожара, ще бъде Ба-а-арби — отвърна Младши. — Ами ти? Къде ще идеш?

— Вкъщи. Мама ще каже, че съм си бил у нас през цялата нощ. Тъкмо ще ми смени превръзката — мястото, дето ме ухапа шибаното куче, зверски ме боли. Ще глътна един-два аспирина и после може да сляза в центъра да помогна за потушаването на пожара.

— В Здравния център и болницата имат по-сериозни болкоуспокояващи от аспирина. Както и в аптеката. Трябва да се погрижим за това.

— Определено — кимна Картър.

— А ако искаш нещо по-така… Мисля, че мога да ти намеря.

— Амфети ли? Не, мерси. Никога не съм взимал и нямам намерение да почвам. Но не бих отказал малко оксиконтин.

— Точно така, оксиконтин! — възкликна Младши. Защо не се бе сетил за това? Вероятно щеше да му подейства сто пъти по-добре от тъпия зомиг или имитрикс. — Така кажи, брато!

Той вдигна юмрук и Картър го чукна със своя, въпреки че нямаше никакво намерение да се надрусва заедно със спътника си. Напоследък Младши се държеше доста особено.

— Най-добре поемай, Младши.

— Поемам — каза той, отвори вратата и закрачи в нощта, като продължаваше да накуцва.

Картър бе изненадан от облекчението, което изпита след раздялата с Младши.

26.

Барби се събуди от воя на противопожарната сирена и първото нещо, което видя, след като отвори очи, беше Мелвин Сиърлс. Полицаят стоеше пред килията му с разкопчан дюкян и държеше огромния си член в ръка. Щом забеляза, че е привлякъл вниманието на арестанта, започна да уринира. Очевидно целта му бе да опикае нара, ала въпреки усилията му жълтеникавата струя не можа да го достигне, ето защо наместо това изписа голямо S на пода.

— Хайде, Барби, пийни си — заяви Мел. — Сигурно си жаден. Малко е солена, но какво от това?

— Какво гори?

— Все едно не знаеш — ухили се полицаят. Лицето му все още изглеждаше неестествено бледо — все пак бе изгубил доста кръв, — ала върху белия като сняг бинт на главата му не се виждаше нито едно петънце.

— Направи се, че не знам.

— Твоите приятелчета опожариха редакцията на вестника — отвърна Мел и се усмихна така широко, че да покаже зъбите си. Барби осъзна, че под тази усмивка се крие едва сдържана ярост. Както и страх. — Опитват се да ни сплашат и да ни накарат да те пуснем. Обаче на нас… такива не ни минават.

— Защо бих тръгнал да опожарявам вестника? Защо не кметството например? И кои са тия мои „приятелчета“?

Мел прибра члена си.

— Утре вече няма да си жаден, Барби. Не се притеснявай за това. Приготвили сме ти цяла кофа с вода, на която пише името ти, както и гъба, за да е пълен комплектът.

Барби мълчеше.

— Виждал си как прилагат метода на давенето[1] при пленниците в Ирак, нали? — кимна Мел, сякаш беше абсолютно сигурен, че е било така. — Е, сега лично ще го изпиташ на свой гръб. — Той изпъна показалец и го пъхна между решетките. — Ще научим кои са ти съучастниците, шибаняко. Както ще научим и какво точно си направил, за да изолираш този град от света. Никой не може да издържи на това, чаткаш ли? Никой.

И той понечи да се обърне, ала в последния момент се спря.

— Няма да получиш и глътка питейна вода. Само солена. Помисли и над това.

С тези думи Мел най-накрая го остави и изкачи бавно стълбите, привел бинтованата си глава. Барби приседна на нара, загледан в изсъхващата змия от урина на пода, и се заслуша във воя на противопожарната сирена. Замисли се за момичето с пикапа. За блондинката, която за малко щеше да го вземе на автостоп, но в крайна сметка промени решението си. Въздъхна и затвори очи.

[1] Насилствен метод за изтръгване на самопризнания, при който жертвата се обездвижва и устата и носът й се покриват с гъба или кърпа, върху която се излива вода, създаваща усещането за удавяне. — Б.пр. ↑

Пепелища

1.

Ръсти стоеше пред болницата и наблюдаваше пламъците, издигащи се над главната улица, когато мобилният телефон, закачен за колана му, изпя кратката си песничка. Туич и Джина бяха с него. Джина държеше Туич за ръката, сякаш търсеше закрила. Джини Томлинсън и Хариет Бигълоу спяха във фоайето за персонала. Възрастният доброволец Търстън Маршал провеждаше визитация. Справяше се изненадващо добре с възложените му задачи. Осветлението и апаратурата работеха и поне засега всичко беше спокойно. Преди сирената да запищи, Ръсти се беше осмелил да се почувства добре.

Той видя, че на екранчето пише „Линда“, и каза:

— Скъпа? Всичко наред ли е?

— Тук, да. Децата заспаха.

— Знаеш ли какво го…

— Редакцията на вестника. Сега замълчи и ме слушай, защото смятам да изключа телефона си след минута и половина, за да не могат да ме привикат да гася огъня. Джаки е тук. Тя ще наглежда децата. Трябва да се срещнем пред погребалната агенция. Стейси Могин също ще е там. Тя е дошла по-рано. С нас е.

Името на тази жена звучеше познато на Ръсти, но той не можа веднага да си представи лицето й. В съзнанието му отекваше изречението „с нас е“. Вече започваха да се оформят противостоящи си страни — тя е с нас, той е с тях.

— Лин…

— Ще те чакам там. Десет минути. Можем да го направим по време на гасенето, защото братята Бауи са в отряда. Така казва Стейси.

— Как събраха отряд толкова…

— Не знам и не ми пука. Можеш ли да дойдеш.

— Да.

— Хубаво. Не спирай отпред на паркинга. Мини отзад и паркирай там. — Гласът на жена му заглъхна.

— Какво гори? — попита Джина. — Знаеш ли?

— Не — отвърна парамедикът. — Защото никой не се е обаждал. — Той ги погледна строго.

Джина не го разбра, но Туич вдяна:

— Да, никой.

— Аз съм тръгнал нанякъде, вероятно съм отишъл на повикване, но вие не знаете къде. Не съм ви казал. Ясно?

Джина все още изглеждаше озадачена, но въпреки това кимна. Защото сега тези хора бяха нейните хора. Това беше извън всякакво съмнение за нея. И защо да се съмнява? Тя беше само на седемнайсет. „Ние и те“ — помисли си Ръсти. А това обикновено не води до добро. Особено за седемнайсетгодишните.

— Вероятно на повикване — каза тя. — Ние не знаем къде.

— Така е — съгласи се Туич. — Ти си важен скакалец, а ние сме прости мравчици.

— Не правете от мухата слон — каза Ръсти. Но работата беше сериозна и той вече знаеше това. Имаше проблеми. А Джина не беше единственото дете; той и Линда имаха две, които сега спяха дълбоко, без да знаят, че майка им и баща им навлизат в буреносна зона с твърде малка лодчица.

И въпреки това.

— Ще се върна — каза Ръсти, като се надяваше наистина да изпълни обещанието си.

2.

Сами Буши, която караше малибуто на семейство Еванс, сви към паркинга на „Катрин Ръсел“ малко след като Ръсти се отправи към погребалната агенция на Бауи. Двамата се разминаха на Таун Комън Хил.

Туич и Джина се бяха прибрали вътре и пред главния вход на болницата нямаше никого. Сами обаче не спря там — човек става предпазлив (Фил би казал параноичен), когато държи оръжие на предната седалка. Тя мина отзад и паркира на паркинга, предназначен за персонала. Сграбчи четирийсет и петкалибровия пистолет, мушна го в колана на дънките и го покри с фланелката си. Пресече паркинга и спря пред вратата на пералнята, където пишеше: „От 1 януари тук е забранено да се пуши“. Погледна топката на вратата, осъзнавайки, че ще се откаже, ако тя не се завърти. Това щеше да е знак от Бога. От друга страна, ако вратата беше отключена…

Отключена беше. Тя се шмугна вътре, приличаше на блед накуцващ призрак.

3.

Търстън Маршал беше изморен — по-скоро капнал, — но се чувстваше по-щастлив от всякога. В това без съмнение имаше нещо перверзно — той беше уважаван професор; поет, чиито стихосбирки се публикуваха, и редактор на престижно литературно списание. Освен това делеше леглото си с прекрасна млада жена, жена, която беше интелигентна и която го смяташе за чудесен човек. Фактът, че раздаваше хапчета, мажеше с мехлеми и изхвърляше съдържанието на подлоги (без да споменаваме, че преди час се наложи да избърше дупето на бебето на Буши), го караше да се чувства наистина щастлив. Може би това беше перверзно, но той се чувстваше щастлив. Миризмата на дезинфектанти и препарати за почистване на подове го връщаше в младостта. Спомените бяха много ясни тази вечер — от острата миризма на масло от пачули в апартамента на Дейвид Перна до лентата за глава с ориенталски мотиви, която Търстън носеше на погребението на Боби Кенеди.

Докато обикаляше стаите, той тихичко си тананикаше „Биг Лег Уомън“.

Той надникна във фоайето и видя, че сестрата с разбития клюн и дребничката симпатична младша сестра (Хариет) спят на пренесените на това място койки. Кушетката беше свободна; той смяташе скоро или да подремне няколко часа на нея, или да се прибере в къщата на Хайленд Авеню, която сега беше негов дом. Май щеше да направи второто.

Странно развитие на нещата.

Странен свят.

Първо обаче пак щеше да нагледа хората, които вече смяташе за свои пациенти. Това нямаше да му отнеме много време, защото болницата беше миниатюрна. А и повечето стаи бяха празни. Бил Олнът, който беше принуден да будува до девет часа заради нараняването, получено при мелето във „Фуд Сити“, сега спеше дълбоко, а даже и похъркваше. Беше се обърнал настрани, за да не притиска раната на тила си.

Уонда Кръмли беше две стаи по-нататък. Мониторът бибиткаше ритмично; кръвното й налягане беше малко по-ниско, но тя беше на кислород и Търстън се опасяваше, че тази кауза е загубена. Твърде голямо затлъстяване и твърде много цигари. Съпругът й и по-малката й дъщеря седяха до нея. Търстън показа на Уендъл Кръмли знака за победа (който в неговите младежки години беше знака на мира), а Уендъл се ухили и също разтвори средния пръст и показалеца си.

Танси Фрийман, която беше оперирана от апендицит, четеше списание.

— Защо пищеше пожарната сирена — попита го тя.

— Не знам, скъпа. Все още ли те боли?

— Не много — отвърна спокойно тя. — По-скоро слабо. Ще мога ли утре да се прибера вкъщи?

— Доктор Ръсти ще реши, но моята кристална топка казва „да“. — Когато видя как лицето й засия, на него му се доплака. Така и не разбра защо.

— Майката на онова бебе се върна — каза Танси. — Видях я да минава по коридора.

— Хубаво — отговори Търстън. Бебето не му беше създавало големи неприятности. Да, беше проплакало няколко пъти, но през повечето време спеше, ядеше или лежеше в кошарката си, взирайки се апатично в тавана. Името му беше Уолтър (на картона на вратата беше изписано цялото му име — Литъл Уолтър), но за Търстън Маршал то беше торазиненото бебе.

Той отвори вратата на стая 23 — тази с жълтия надпис „бебе на борда“, прикрепен с помощта на вакуумна гума — и видя, че младата жена (Джина му беше прошепнала, че тя е жертва на изнасилване) седи на стола до леглото. Държеше бебето в скута си и го хранеше с шишето.

— Добре ли сте… — Търстън погледна другото име, което беше изписано на картона. — Госпожо Буши?

Той произнесе името й като „Бучез“, но Сами не си направи труда да го поправи, нито пък да поясни, че момчетата я наричаха Буши Дупенцето.

— Да, докторе — отговори.

Търстън също не си направи труда да я извади от заблуждението й. Странната радост — тази, в която имаше скрити сълзи — се засили още малко. Само като се замислеше по каква случайност беше станал доброволец… ако Каро не го беше окуражила… той щеше да пропусне това.

— Доктор Ръсти ще се зарадва, че сте се върнали. Уолтър със сигурност е доволен. Имате ли нужда от болкоуспокояващи?

— Не. — Това беше самата истина. Все още усещаше пулсираща болка, но можеше да я изтърпи. Имаше чувството, че се рее над себе си, завързана за земята с много тънка нишка.

— Добре. Това означава, че състоянието ви се подобрява.

— Да — отговори Сами. — Скоро ще се оправя.

— Нали ще си полегнете малко, когато го нахраните? Доктор Ръсти ще ви прегледа сутринта.

— Да, добре.

— Лека нощ, госпожо Бучез.

— Лека нощ, докторе.

Търстън затвори внимателно вратата и тръгна по коридора. В края му беше стаята на Ру. Щеше да хвърли един поглед там, а после щеше да се отдаде на заслужена почивка.

Тя изглеждаше сънена, но не спеше. За разлика от младия мъж, който беше дошъл да я посети. Той седеше в ъгъла и дремеше; в скута му лежеше спортно списание, а дългите му крака бяха протегнати.

Джорджия направи знак на Търстън да дойде и прошепна нещо, когато той се наведе над нея. Тъй като говореше тихо и тъй като повечето й зъби ги нямаше, той схвана само няколко думи.

— Не го буи. — На Търстън тя му звучеше като Хоумър Симпсън. — Само той доде да м види.

Търстън кимна. Времето за свиждания отдавна беше отминало, разбира се; а и като се имаше предвид, че младият мъж носеше синя риза и пистолет, сигурно щяха да му се скарат, че не е реагирал на пожарната сирена, но какво пък чак толкова? С него или без него, все тая, и щом сирената не беше успяла да го събуди, той едва ли щеше да помогне много при гасенето. Търстън допря показалец до устните си и каза „шшшт“, за да покаже, че двамата са съучастници. Тя се опита да се усмихне и потрепери.

Въпреки това не й даде болкоуспокояващи — съгласно графиката, намираща се на таблата на леглото, Джорджия беше получила достатъчно. Той излезе, затвори внимателно вратата зад себе си и тръгна. Не забеляза, че вратата на стаята „бебе на борда“ отново е открехната.

Кушетката във фоайето се опита да го съблазни, но Търстън беше решил да се върне в къщата на Хайленд Авеню, за да види как са децата.

4.

Сами седя до леглото, държейки Литъл Уолтър в скута си, докато новият доктор не отмина. После целуна сина си по двете бузки и по устата.

— Бъди добро бебе — каза тя. — Мама ще те види в рая, ако й позволят да влезе там. Мисля, че ще й позволят. Тя вече е била достатъчно време в ада.

Сложи бебето в кошарката и отвори чекмеджето на масичката до леглото. Беше оставила пистолета вътре, за да не може Литъл Уолтър да го усети, докато го хранеше за последен път. Сега го извади.

5.

Долната част на главната улица беше блокирана от спрели една до друга полицейски коли, чиито буркани примигваха. Зад тях се беше събрала тълпа, която наблюдаваше случващото се.

Коргито Хорас обикновено не вдигаше много шум, ограничавайки вокалния си репертоар до залпове от излайвания за добре дошъл и небрежни изджавквания, чрез които напомняше на Джулия, че все още съществува. Но когато стопанката му паркира до „Къщата на цветята“, той започна да вие. Без да се обръща, Джулия протегна ръка назад, за да го погали по главата. Искаше да успокои и себе си, а не само него.

— Боже Господи, Джулия! — възкликна Роуз.

Те излязоха навън. Първоначално Джулия смяташе да остави Хорас вътре, но когато той отново зави тъжно, сякаш знаеше, сякаш наистина знаеше, тя измъкна каишката изпод задната седалка, отвори вратата, за да може той да изскочи навън, а после закачи каишката за нашийника му. Преди да затвори вратата, извади малкия си фотоапарат от джоба на седалката. Те започнаха да си проправят път през струпалата се на тротоара тълпа; Хорас водеше, дърпайки силно каишката.

Братовчедът на Пайпър Либи Руп — полицай на непълно работно време, който беше дошъл в Мил преди пет години — се опита да ги спре.

— Никой не може да преминава тази линия, дами.

— Това е моята къща — каза Джулия. — Горе е всичко, което притежавам — дрехи, книги, лични вещи. Долу е редакцията на вестника, който моят прадядо създаде. Не е излизал само четири пъти за повече от сто и двайсет години. А сега всичко се превръща в пепел. Ако искаш да ми попречиш да гледам отблизо, ще трябва да ме застреляш.

Руп изглеждаше разколебан и когато тя отново тръгна напред (Хорас вървеше до нея и гледаше недоверчиво плешивия мъж), той се дръпна встрани. Но само за момент.

— Ти не — каза на Роуз.

— Да, и аз. Ако не искаш в шоколадовото фрапе, което си поръчваш, да има слабително.

— Госпожо… Роуз… изпълнявам заповеди.

— Я върви по дяволите с твоите заповеди — каза по-скоро уморено, отколкото предизвикателно Джулия. Тя хвана Роуз под ръка и я поведе по тротоара. Спря чак когато лицето й се зачерви от засилващата се топлина.

Редакцията на „Демократ“ беше същински ад. Десетината полицаи дори не се опитваха да изгасят пожара, въпреки че имаха доста ръчни пръскачки (на някои от тих все още имаше стикери с надпис: „Новата специална разпродажба на «Бърпис»!“), а само мокреха аптеката и книжарницата. Джулия си помисли, че липсата на вятър в момента ще им помогне да спасят и двете… а така и останалите сгради в източния край на главната улица.

— Оказаха се доста бързи, това е добре — рече Роуз.

Джулия не каза нищо, само погледна свистящите в тъмнината пламъци, които замъгляваха розовите звезди. Не можеше дори да се разплаче, защото беше твърде шокирана.

„Всичко, всичко“ — помисли си.

Тогава си спомни за връзката вестници, която беше метнала в багажника, преди да тръгне за срещата с Кокс, и се поправи: „почти всичко“.

Пит Фрийман премина през обръча от полицаи, които поливаха с вода фасадата и северната страна на аптеката на Сандърс. Единствените чисти места по покритото му със сажди лице бяха пътечките, по които бяха текли сълзи.

— Джулия, страшно много съжалявам! — простена той. — За малко да го спрем… щяхме да го спрем… но последната… последната бутилка, която хвърлиха копелетата, падна върху купчината вестници до вратата и… — Той избърса лицето си с обгорелия ръкав, размазвайки още повече саждите. — Толкова много съжалявам, по дяволите!

Тя дръпна Пит към себе си така, сякаш той беше дете, а не мъж, по-висок от нея с двайсет сантиметра и по-тежък с почти петдесет килограма. Прегърна го, като се опитваше да не докосва изгорената му ръка, и попита:

— Какво стана?

— Коктейли „Молотов“ — проплака той. — Онзи шибаняк Барбара.

— Той е в затвора, Пит.

— Приятелите му! Гадните му приятели! Те го направиха!

— Какво? Ти си ги видял?

— Чух ги. — Той се отдръпна назад, за да я погледне в очите. — Как няма да ги чуя. Те имаха мегафон. Казаха, че ако Дейл Барбара не бъде освободен, ще подпалят целия град. — Той се усмихна горчиво. — Да го освободим? Трябва да го обесим. Дай ми въже и аз сам ще свърша тази работа.

Големия Джим се приближи бавно. Пожарът беше обагрил бузите му в оранжево. Очите му блестяха, а усмивката му стигаше чак до ушите.

— Сега какво мислиш за приятеля си Барбара, Джулия?

Тя пристъпи към него, а той, стреснат от това, което беше изписано на лицето й, отстъпи крачка назад. Сякаш се страхуваше, че ще го зашлеви.

— Това е абсурдно. Така е, и ти го знаеш.

— О, не съм съгласен. Ако се опиташ да възприемеш идеята, че Дейл Барбара и неговите приятелчета са създали Купола, ще видиш, че съвсем не е абсурдно. Това чисто и просто си е терористичен акт.

— Глупости. Аз застанах на негова страна, което означава, че и вестникът беше на негова страна. Той го знаеше.

— Но те казаха… — подхвана Пит.

— Да — рече тя, но не го погледна. Продължаваше да гледа озареното от пожара лице на Рени. — Те казаха, те казаха, но кои, по дяволите, са те? Задай си този въпрос, Пит. Ако не е Барби, който няма никакъв мотив, тогава кой има мотив? Кой има интерес от това да бъде затворена мръсната уста на Джулия Шамуей?

Големия Джим се обърна и махна на двама от новите полицаи, чиито единствени отличителни знаци бяха сините кърпи, завързани на ръцете им. Единият беше висок и едър, но по лицето му личеше, че все още е дете. Другият очевидно беше от семейство Килиан, тази глава нямаше как да бъде сбъркана.

— Майки, Ричи. Разкарайте тези две жени оттук.

Хорас беше изпънал каишката и ръмжеше към Големия Джим. Градският съветник изгледа презрително дребното куче.

— А ако не си тръгнат доброволно, разрешавам ви да ги вдигнете и да ги преметнете над капака на близката полицейска кола.

— Това съвсем не е краят — рече Джулия и посочи Рени с пръст. Сега вече се разплака, но сълзите й бяха прекалено топли и болезнени, за да са предизвикани от мъка. — Не е краят, кучи сине.

На лицето на Големия Джим отново изгря усмивка. Бляскава като боята на хамъра му. И също толкова черна.

— Краят е — заяви той. — Приключихме.

6.

Големия Джим тръгна към пожара — искаше да гледа как къщата на любопитната сврака се превръща в купчина пепел — и тогава в устата му влезе дим. Сърцето му изведнъж спря да бие, а светът заплува отстрани като някакъв странен декор. После отново затуптя, но неравномерно и Големия Джим започна да се задъхва. Той потупа с юмрук гърдите си и се изкашля силно — трик за справяне с аритмията, който беше научил от доктор Хаскел.

Отначало сърцето му продължи да препуска неравномерно (удар… пауза… удар, удар, удар… пауза), но после възстанови нормалния си ритъм. За момент той си го представи — беззащитен мускул, обвит в кълбо от гъста жълтеникава мас; малко същество, което е погребано живо и което се бори да се освободи, преди въздухът да е свършил. След това прогони образите.

„Добре съм. Просто съм се претоварил. Един хубав здрав сън ще ме излекува.“

Появи се началник Рандолф. На широкия му гръб беше прикрепена пръскачка. По лицето му се лееше пот.

— Джим? Добре ли си?

— Добре съм — отвърна Големия Джим. Така беше. Наистина беше така. Това беше връхната точка в живота му, неговият шанс да се сдобие с величието, което заслужаваше. Кекавият мускул се опитваше да му попречи, но нямаше да успее. — Просто съм изморен. Не съм спирал да работя.

— Прибирай се вкъщи — посъветва го Рандолф. — Досега не ми беше минавало да благодаря на Купола, а и сега също няма да му благодаря, но не мога да отрека, че спира вятъра. Ние ще се справим. Изпратил съм хора на покривите на аптеката и книжарницата, защото се опасявам да не прескочи някоя искра, така че се прибирай и…

— Кои си изпратил? — Сърцето му биеше все по-равномерно. Добре.

— Хенри Морисън и Тоби Уилън — на книжарницата, Джорджи Фредерик и едно от онези новите момчета, май Килиан — на аптеката. Роми Бърпи прояви желание да отиде с тях.

— Тук ли ти е радиостанцията?

— Разбира се.

— А Фредерик има ли радиостанция?

— Всички редовни полицаи имат.

— Кажи на Фредерик да държи под око Бърпи.

— Роми? Защо, за бога?

— Не му вярвам. Възможно е да е приятел на Барбара — Друго нещо обаче го тревожеше. Бърпи беше приятел на Бренда, а освен това беше умен.

Потното чело на Рандолф се беше сбърчило.

— Колко мислиш, че са те? Колко мислиш, че са на страната на кучия син?

Големия Джим поклати глава.

— Трудно е да се каже, Пит, но това нещо е сериозно. Сигурно са го планирали дълго време. Не можем просто да обвиним новите хора в града. Някои от замесените сигурно са живели тук години наред. Десетилетия дори. Ни това му се вика дълбоко прикритие.

— Господи! Но защо, Джим? Защо?

— Не знам. Може би си правят опити с нас като с морски свинчета. А може и да става въпрос за власт. Не бих се изненадал, ако е замесен онзи разбойник в Белия дом. Важно е да засилим мерките за сигурност и да държим под око лъжците, които пречат на опитите ни да въдворим ред.

— Мислиш ли, че тя… — Рандолф кимна към Джулия, която гледаше как целият й бизнес се превръща в дим. Кучето, изплезило език до земята заради жегата, седеше до нея.

— Не съм сигурен, но съдейки по начина, по който тя се държа този следобед… беснееше в управлението и крещеше, че иска да го види. Какво означава това според теб?

— Да — отвърна Рандолф. Той гледаше Джулия със студен преценяващ поглед. — Какво по-добро прикритие от това да изгориш собствената си къща?

Големия Джим посочи началника на полицията с пръст, сякаш искаше да каже: „Ти май уцели бингото.“

— Трябва да си почина. Свържи се с Джордж Фредерик. Кажи му да си отваря очите на четири за онзи луистънски канадец.

— Добре. — Рандолф откачи радиостанцията от колана си.

Фърналд Бауи изкрещя зад тях:

— Покривът пада! Всички, които са на улицата, да се отдръпнат! Вие по покривите на съседните сгради, бъдете готови, бъдете готови!

Големия Джим се беше хванал за дръжката на вратата на хамъра и гледаше как покривът на сградата се продънва, изхвърляйки фонтан от искри в черното небе. Мъжете, разположени по съседните сгради, провериха дали пръскачките са готови и зачакаха искрите.

Изражението на Шамуей се отрази много добре на сърцето на Големия Джим, по-добре от всички лекарства и пейсмейкъри на света. В продължение на дълги години той беше принуден да търпи тирадите й и въпреки че никога не би признал, че се страхува от нея, със сигурност се дразнеше много.

А вижте я сега само. Изглежда така, сякаш се е прибрала вкъщи и е видяла, че майка й е умряла.

— Изглеждаш по-добре — каза Рандолф. — Цветът на лицето ти се върна.

— Чувствам се по-добре — потвърди Големия Джим, — но въпреки това ще се прибера вкъщи. Ще поспя малко.

— Много добра идея — съгласи се полицейският началник. — Нуждаем се от теб, приятелю. А сега дори повече от всякога. Ако този купол не се вдигне… — Той поклати глава, влажните му очи се взираха в лицето на Рени. — Не знам как бихме я карали без теб. Обичам Анди Сандърс като брат, но на него не му сече пипето. А Андрея Гринъл не става за нищо, откакто падна и си удари гърба. Ако не си ти, Честърс Мил ще се разпадне.

Големия Джим се разчувства от думите му. Сграбчи ръката му и я стисна.

— Бих дал живота си за този град. Толкова много го обичам.

— Знам. Аз също го обичам. Няма да позволим да ни го вземат.

— Точно така — потвърди Рени.

Той подкара джипа, като се качи на тротоара, за да избегне загражденията, които бяха поставени в северния край на района. Сърцето му вече биеше равномерно (е, почти), но въпреки това се притесняваше. Налагаше се да отиде на преглед при Евърет. Тази идея изобщо не му харесваше; Евърет беше същата любопитна сврака като Джулия, освен това беше склонен да създава проблеми, а градът сега трябваше да е единен. А и той не беше истински лекар. Големия Джим по-скоро би поверил здравето си на ветеринар, само че в града нямаше такъв. Нищо друго не му оставаше, освен да се надява, че Евърет знае кое е лекарството, което може да се справи с аритмията му.

„Е, каквото и да ми предпише, мога да го изпробвам върху Анди.“

Да, но не това го тревожеше най-много. Пит беше казал: „Ако този купол не се вдигне…“

Рени не се притесняваше, че Купола няма да се вдигне. Точно обратното. Ако Купола се вдигнеше твърде скоро, щеше да има доста неприятности дори и да не откриеха лабораторията за наркотици. Със сигурност мръсниците щяха да започнат да критикуват взетите от него решения. Едно от правилата в политиката, което беше научил преди време, беше: „Тези, които могат, действат; тези, които не могат, поставят под съмнение решенията на тези, които могат.“ Те можеха и да не разберат, че всичко, което беше направил или беше поръчал да бъде направено, дори хвърлянето на камъни в супермаркета, е било за добро. Най-вече външните приятели на Барбара щяха да са склонни към неразбиране, защото нямаше да искат да разберат. Големия Джим не се съмняваше, че Барби има влиятелни приятели отвън, особено след като видя писмото от президента. Но засега те не можеха да направят нищо. Големия Джим искаше нещата да си останат такива поне няколко седмици. Дори месец или два.

Всъщност той харесваше Купола.

И щеше да го харесва, поне докато пропанът, складиран до радиостанцията, не бъдеше разпределен. Докато лабораторията не бъдеше демонтирана, а хамбарът, в който тя се намираше, не изгореше до основи (още едно престъпление, в което щяха да бъдат обвинени конспираторите на Барбара). Докато Барби не бъдеше осъден и екзекутиран. Докато вината за действията, предприети по време на кризата, не бъдеше разпределена между възможно най-много хора, а заслугите не бъдеха струпани само върху един — него самия.

Дотогава Купола можеше да си стои.

Големия Джим реши преди лягане да падне на колене и да се помоли за всичко това.

7.

Сами куцукаше по болничния коридор, оглеждайки изписаните по вратите имена. Влизаше в стаите, на чиито врати не беше написано нищо, просто за да е сигурна. Вече започваше да се тревожи, че кучката не е тук, когато стигна до последната стая и видя прикрепената с кабарче картичка. На нея имаше рисувано куче, което казваше: „Чух, че не се чувстваш много добре.“

Сами измъкна пистолета на Джак Еванс от колана на дънките си (коланът беше по-хлабав от преди — тя най-накрая беше успяла да свали някой и друг килограм; по-добре късно, отколкото никога) и с дулото отвори картичката. Вътре кучето ближеше топките си и казваше: „Искаш ли да те близна отзад?“ Най-отдолу пишеше: „От Мел, Джим Младши, Картър и Франк“. Сами не се изненада от „добрия вкус“ на четиримата.

Бутна вратата с дулото на пистолета. Джорджия не беше сама. Това изобщо не смути Сами, която почти беше постигнала душевен мир. Може би щеше да се смути, ако спящият в ъгъла мъж беше невинен — бащата на кучката или чичо й да кажем, — но това беше Франки Цицомана. Този, който я беше изнасилил пръв и който и беше казал да си пази устата, защото ще й трябва, когато коленичи. Това, че той спеше, не променяше нищо. Защото такива като него винаги се събуждаха и отново започваха да вършат гадости.

Джорджия не спеше; болеше я твърде много, а дългокосият, който беше дошъл да я види, не й беше дал още болкоуспокояващи. Тя видя Сами и се облещи.

— Мах са отук — каза.

Сами се усмихна:

— Звучиш ми като Хоумър Симпсън.

Джорджия видя пистолета и очите й се разшириха още повече. След това отвори беззъбата си уста и изпищя.

Сами продължи да се усмихва. Всъщност усмивката и стана още по-широка. Писъкът беше музика за ушите й и балсам за раните й.

— Давай, кучко — каза. — Нали така, Джорджия? Нали така каза, безскрупулна мръсницо?

Франк се събуди и се огледа объркано. Задните му части се бяха плъзнали до ръба на стола и когато Джорджия изпищя отново, той трепна и падна на пода. Посегна към кобура си и каза:

— Свали пистолета, Сами, просто го свали! Тук всички сме приятели, нека да си останем приятели!

Тя отговори:

— Пази си устата, защото ще ти трябва, когато паднеш на колене, за да лапаш оная работа на приятеля си Младши.

Дръпна спусъка на спрингфийлда. Изстрелът беше оглушителен заради малките размери на стаята. Първият куршум прелетя над главата на Франки и разби прозореца. Джорджия отново изпищя. Тя се мъчеше да стане от леглото; интравенозните тръбички се откачиха. Сами я бутна и тя падна по гръб.

Франки все още не беше извадил пистолета си. Толкова беше уплашен и объркан, че дърпаше кобура, а не оръжието, като по този начин само изтегляше колана нагоре. Сами направи две крачки към него, сграбчи пистолета с две ръце (по телевизията беше виждала, че се прави така) и отново натисна спусъка. Лявата част на главата на Франки се пръсна. Едно голямо парче от скалпа му се удари в стената и залепна там. Той притисна раната с ръка. Покрай пръстите му бликаше кръв. След това пръстите му изчезнаха, потъвайки в капещата гъба, в която се беше превърнал черепът му.

— Стига! — изкрещя. Очите му бяха ококорени, пълни със сълзи. — Стига, недей! Не ме наранявай! — После започна да хленчи: — Мамо! Майчице!

— Не си прави труда, майка ти не те е възпитала както трябва — каза Сами и му пусна още един куршум, този път в гърдите. Той отхвърча към стената. Ръката, с която досега държеше разбитата си глава, тупна на пода, разплисквайки локвата кръв, която вече се беше събрала там. Тя стреля в него веднъж, точно в мястото, което й беше причинило болка. После се обърна към леглото.

Джорджия се беше свила на топка. Мониторът над нея пиукаше като полудял, може би защото тя беше измъкнала жиците. Кичур коса беше паднал върху очите й. Тя не спираше да крещи.

— Нали така каза? — попита Сами. — Давай, кучко, нали?

— Съжявам!

— Какво?

Джорджия опита отново.

— Съжявам! Съжявам, Сами! — Тогава каза нещо невероятно абсурдно: — Ше опрая нешата!

— Не можеш — Сами стреля и улучи Джорджия в лицето, а после и във врата. Полицайката подскочи, също като Франки, след това застина.

Сами чу, че някой тича по коридора и вика. От съседните стаи проехтяха писъци на сънени хора. Тя съжаляваше, че причинява бъркотия, но си каза, че понякога човек няма избор. Понякога човек трябваше да действа. А когато работата бъдеше свършена, идваше спокойствието.

Доближи дулото до слепоочието си.

— Обичам те, Литъл Уолтър. Маминка обича момченцето си.

Натисна спусъка.

8.

Ръсти мина по Уест Стрийт, за да заобиколи пожара, след това сви по шосе 117 и навлезе в долната част на главната улица. Погребалната агенция на Бауи тънеше в мрак, отпред светеха само няколко малки крушки. Той заобиколи отзад, както го беше инструктирала жена му, и паркира до катафалката — дълъг сив кадилак. Някъде наблизо тракаше генератор.

Тъкмо протегна ръка към дръжката на вратата и телефонът му изчурулика. Изключи го, без дори да погледне кой го търси, а когато отново вдигна поглед, видя, че до прозореца стои полицай. Полицай с изваден пистолет.

Беше жена. Когато тя се наведе, Ръсти видя облак къдрава руса коса, а накрая и лицето на жената, за която му беше споменала Линда. Полицейската диспечерка на дневната смяна. Ръсти предположи, че след появата на Купола тя е започнала да работи и нощно време. Предположи също така, че тя сама си е възложила настоящата задача.

Тя прибра пистолета в кобура.

— Здравейте, доктор Ръсти. Стейси Могин. Преди две години се ожулих на отровен дъб. Вие ме излекувахте. Нали си спомняте, получих обрив на… — Тя потупа задника си.

— Спомням си. Радвам се да ви видя с вдигнати панталони, госпожо Могин.

Тя се засмя по същия начин, по който беше говорила досега — тихичко.

— Надявам се, че не съм ви изплашила.

— Само малко. Тъкмо изключвах мобилния си телефон, когато ви видях.

— Съжалявам. Влизайте вътре. Линда чака. Нямаме много време. Аз ще стоя на пост отвън. Ако някой се появи, ще кликна два пъти на радиостанцията на Лин. Братята Бауи паркират на страничния паркинг, така че ако дойдат те, ще можем да се измъкнем незабелязано по Ийст Стрийт. — Тя наклони леко глава и се усмихна. — Е… това е твърде оптимистично, но поне няма да разберат кои сме. Ако имаме късмет.

Ръсти тръгна след нея, като се ориентираше по буйната й коса.

— С взлом ли влезе вътре, Стейси?

— Не, разбира се. Имаше ключ в полицията. Повечето собственици на офиси са ни оставили ключове.

— А защо реши да ни съдействаш?

— Защото за всички глупости е виновен страхът. Дюк Пъркинс отдавна да се е справил. Хайде. И действай бързо.

— Не мога да ти обещая такова нещо. Всъщност нищо не мога да ти обещая. Аз не съм патолог.

— Колкото се може по-бързо тогава.

Ръсти влезе вътре и малко след това се озова в прегръдките на Линда.

9.

Хариет Бигълоу изврещя два пъти и припадна. Джина Буфалино гледаше втрещено.

— Разкарай Джина оттук — каза сепнато Търстън.

Той беше излязъл на паркинга, но се върна на бегом, когато чу изстрелите. За да намери това. Това клане.

Джини обгърна с ръка раменете на Джина и я изведе в коридора, където се бяха насъбрали пациентите, които можеха да ходят (в това число Бил Олнът и Танси Фрийман).

— Премести я — каза Търстън на Туич, като сочеше Хариет. — И дръпни роклята и надолу, нека бедното момиче поне да изглежда благоприлично.

Туич се подчини. Когато двамата с Джини влязоха отново в стаята, Търстън оглеждаше тялото на Франк Делесепс, който загина, защото дойде тук вместо приятеля на Джорджия и защото остана след времето за свиждания. Търстън беше метнал чаршаф върху Джорджия, по белия плат вече избиваха кървави макове.

— Можем ли да направим нещо, докторе? — попита Джини. Тя знаеше, че той не е лекар, просто се беше объркала заради шока. Гледаше тялото на Франк, притиснала длан към устата си.

— Да. — Търстън се изправи и коленете му изпукаха шумно. — Обадете се в полицията. Тук е било извършено престъпление.

— Всички, които са на смяна, се борят с пожара — поясни Туич. — А онези, които не са, или пътуват за натам, или спят, защото са си изключили телефоните.

— Е, обади се все пак на някого и разбери какво трябва да направим, преди да започнем да почистваме. Снимки или пък нещо друго. Не че е много трудно да се разбере какво се е случило. Ще трябва да ме извините за момент. Ще повърна.

Джини се отдръпна встрани, за да може Търстън да отиде в тоалетната. Той затвори вратата, но въпреки това се чуваше съвсем ясно как повръща — звук на форсиран двигател, задръстен от прах.

Джини усети лек световъртеж, нещо сякаш я подхвана и я издигна нагоре. Тя обаче устоя. След това погледна Туич и видя, че той затваря телефона си.

— Ръсти не отговаря — каза той. — Оставих му съобщение. Някой друг? А Рени?

— Не! — Тя потрепери. — Не на него.

— А сестра ми? Имам предвид Андрея?

Джини само го изгледа.

Туич издържа погледа й за момент, след това сведе очи.

— Май не — промърмори.

Джини го докосна над китката. Кожата му беше студена заради шока. Тя предполагаше, че и нейната също е студена.

— Ако това ще те успокои — каза тя, — мисля, че Андрея опитва да се изчисти. Дойде да се види с Ръсти и аз съм почти сигурна, че това е самата истина.

Туич прокара длани по бузите си, превръщайки за момент физиономията си в трагична маска.

— Това е кошмар.

— Да — потвърди Джини, след това извади телефона си.

— На кого ще се обадиш? — Туич се усмихваше плахо. — На ловците на духове?

— Не. Ако изключим Андрея и Големия Джим, кой тогава остава?

— Сандърс, но той е напълно безполезен и ти го знаеш. Защо просто не почистим кървищата? Търстън е прав, ясно е какво се е случило тук.

Търстън излезе от тоалетната. Бършеше устата си с хартиена кърпичка.

— Защото има правила, младежо. А като се вземат предвид обстоятелствата, сега е още по-важно да ги спазваме. Ако не друго, то поне трябва да се опитваме пи ги спазваме.

Туич вдигна поглед и видя, че на една от стените съхнат парченца от мозъка на Сами Буши. Това, с което тя някога беше мислила, сега приличаше на купчинки мокри овесени ядки. Той се разплака.

10.

Анди Сандърс беше в квартирата на Дейл Барбара и седеше на леглото му. На прозореца танцуваха оранжеви отблясъци, които бяха резултат от пожара, обхванал редакцията на „Демократ“. Чуваше стъпки и приглушени гласове. Помисли си, че това сигурно са хората, които са изпратени на покрива.

Беше минал през аптеката отдолу и се беше качил по вътрешното стълбище. Сега извади съдържанието на кафявата торба, която беше донесъл — стъклена чаша, бутилка вода и шишенце с лекарство. Хапчетата бяха оксиконтин, розови на цвят, от двайсетмилиграмовите. На етикета пишеше: „За А. Гринъл“. Изсипа част от хапчетата в дланта си, преброи ги, след това изсипа още няколко. Двайсет. Четиристотин милиграма. Това количество може би не беше достатъчно да убие Андрея, чийто организъм беше привикнал към подобни медикаменти, но за него щеше да свърши работа.

Горящият наблизо огън нагряваше стените, затова по кожата му бяха избили капки пот. Имаше чувството, че температурата в стаята превишава четирийсет градуса. Избърса лицето си с кувертюрата на леглото.

„Няма да се пържа още дълго. В рая ще духа хладен ветрец, а всички ние ще седим на божията маса и ще вечеряме.“

Започна да троши розовите хапчета (използваше шишето), за да е сигурен, че ефектът ще е мигновен. Като чук в главата на добиче. Просто лягаш на леглото, затваряш очи и казваш: „Лека нощ, мили аптекарю, нека ята ангели да ти пеят успокоителни песнички.“

„Аз… и Клоди… и Дуди. Заедно цяла вечност.“

„Не смятам така, братко.“

Това беше гласът на Когинс — много строг и много високомерен. Анди престана да троши хапчетата.

„Самоубийците не сядат да вечерят на една маса с любимите си хора, приятелю мой; те отиват в ада и се натъпкват с нагорещени въглени, които остават вечно да горят в стомасите им. Би ли се зарадвал на това? Би ли казал «амин»?“

— Глупости — прошепна Анди и продължи да чупи хапчетата. — Ти беше същият като нас. Защо да ти вярвам?

„Защото говоря истината. Сега жена ти и дъщеря ти те гледат и ти се молят да не го правиш. Чуваш ли ги?“

— Не — отвърна той. — А и това не си ти. Просто чувам страхливата част от разума си. Тя е ръководела живота ми досега. Големия Джим ме контролира с нейна помощ. Така се забърках с тези мръсни амфетамини. Аз нямам нужда от парите, дори не мога да си представя за какво могат да послужат толкова много пари. Просто не можех да отказвам. Но сега вече мога. Не, господине. Нямам за какво да живея и затова си тръгвам. Още нещо да имаш да ми казваш?

Лестър Когинс като че ли нямаше. Най-накрая Анди счука хапчетата на прах, после напълни чашата с вода. Изтласка с длан розовия прах настрани и го изсипа в чашата. Започна да бърка с пръст. Чуваше единствено шума от пожара, неясните викове на хората, които се бореха с него, и топуркането на краката на онези, които бяха на покрива.

— Хайде сега в гърлото — каза той… но не отпи. Държеше чашата, но онази страхлива част от разума му — онази част, която не искаше да умира, въпреки че животът вече нямаше смисъл — му пречеше да изпие разтворените хапчета.

— Не, този път няма да спечелиш — каза той, но остави чашата, за да избърше отново потното си лице с кувертюрата. — Няма да стане, не и този път.

Доближи чашата до устните си. Вътре плуваше сладкото розово забвение. И отново остави чашата на масичката.

Страхливата част все още го контролираше. Дяволите да я вземат тази страхлива част.

— Господи, дай ми знак — прошепна. — Потвърди, че трябва да изпия чашата. Па макар и не за друго, а просто защото това е единственият начин да се махна от този град.

Покривът на „Демократ“ се свлече сред облак от искри. Горе на покрива някой (май беше Ромео Бърпи) изкрещя:

— Пригответе се, момчета, пригответе се!

Пригответе се. Това май беше знакът. Анди Сандърс вдигна отново смъртоносната чаша и този път страхливата част не задържа ръката му. Страхливата част сякаш се беше отказала.

Мобилният му телефон изсвири началните тонове на „Ти си красива“ — сантиментално парче, което беше избрала Клоди. Той вече надигаше чашата, когато един глас му прошепна, че това също може да е знак. Не можеше да определи дали този глас е на страхливата част или на Когинс, или на сърцето му. И точно защото не можеше да определи, отговори на повикването.

— Господин Сандърс? — Женски глас. Изморена, нещастна и уплашена жена. Анди стигна до този извод. — Обажда се Вирджиния Томлинсън от болницата.

— А, Джини! — Звучеше като едно време, сякаш беше щастлив и гореше от желание да помогне. Странна работа.

— За съжаление тук стана инцидент. Можете ли да дойдете.

Лъч светлина прониза мрака в главата на Анди. Той се смая, но в същото време изпита благодарност. Жената беше поискала той да отиде. Май беше забравил колко е приятно някой да разчита на него. Странно, та нали точно затова се беше кандидатирал за градски съветник. Не заради властта — тя беше приоритет на Големия Джим. Беше се кандидатирал, за да може да подава ръка за помощ. Такъв беше той в началото, а може би такъв щеше да бъде и в края.

— Господин Сандърс, там ли сте?

— Да. Затвори, Джини. Идвам веднага. — Той замълча за момент. — И престани да ме наричаш „господин Сандърс“. Наричай ме Анди. Всички сме в един отбор, нали така?

Той прекъсна връзката, занесе чашата в банята и изля розовата течност в тоалетната чиния. Настроението му се беше подобрило, но когато дръпна лостчето ни казанчето, нещата отново се влошиха. Депресията пак го обгърна като вмирисано старо палто. Нужен? Колко смешно. Той беше просто глупавият стар Анди Сандърс, нещастникът, който седеше в скута на Големия Джим. Подлогата. Дърдоркото. Човекът, който възприемаше ходовете и предложенията на Големия Джим като свои. Човекът, който през две години трябваше да прави предизборна агитация, разчитайки на селския си чар. Нещо, което Големия Джим или не можеше да прави, или не желаеше да прави.

В шишенцето имаше още хапчета. А в хладилника на долния етаж имаше още вода. Но Анди вече не мислеше за тези неща; той беше обещал на Джини Томлинсън да отиде в болницата и вече не можеше да се отметне. Все още обаче не се беше отказал от самоубийството, просто го беше отложил. Отлагане за неопределено време — това беше нещо характерно за политиката в малките градчета. А и му се искаше да се махне от спалнята, в която за малко щеше да загине.

Тя се пълнеше с дим.

11.

Моргата на погребалната агенция беше под земята и Линда се престраши да включи лампите. Ръсти се нуждаеше от светлина.

— Виж каква мръсотия само — каза той, посочвайки калните следи по пода, кутийките от бира и безалкохолни напитки по масите и отворената за боклук кофа в ъгъла, над която жужаха мухи. — Ако някой от Щатската комисия за погребални услуги или Здравния отдел види това, ще последва незабавно отнемане на разрешителното.

— Не сме в Ню Йорк — напомни му жена му. Тя гледаше металната маса, която се намираше в центъра на стаята. Повърхността й беше зацапана със субстанции, които вероятно всеки човек би предпочел да не бъдат споменавани, а в един от каналите за оттичане на течности се търкаляше смачкана опаковка от вафла. — Дори не сме в Мейн вече, така ми се струва. Побързай, Ерик, тук мирише.

— В преносния смисъл също — отговори Ръсти. Мръсотията го обиждаше, възмущаваше го дори. Вероятно би ударил Стюарт Бауи по лицето само заради опаковката, изхвърлена върху масата, на която се източваше кръвта на мъртъвците.

В далечния край на стаята имаше шест метални камери за мъртъвци. Ръсти чу, че някъде отзад буботи компресорът на охладителната система.

— Тук няма недостиг на пропан — промърмори той. — Добре си живеят братята Бауи.

В жлебовете пред камерите нямаше картончета с имена — още едно доказателство за немарливост, — така че издърпа и шестте камери. Първите две бяха празни, което не го изненада. Повечето хора, умрели след появяването на Купола, включително Рон Хаскел и семейство Еванс, бяха погребани набързо. Тялото на Джими Сиройс, който нямаше близки роднини, все още беше в малката морга на „Катрин Ръсел“.

В следващите четири камери бяха труповете, които бе дошъл да види. Веднага щом издърпа чекмеджетата, засмърдя на разлагаща се плът. Смрадта надделя над неприятните, но по-малко агресивни миризми на консерванти и погребални мазила. Линда отстъпи още по-назад и закри устата си с длан.

— Само да не повърнеш, Лини! — каза Ръсти и отиде в далечния край на стаята, където имаше шкафове. В първото чекмедже бяха нахвърляни списания за лов и риболов, затова той изпсува. В чекмеджето отдолу обаче намери това, което търсеше. Бръкна под един трокар, който изглеждаше така, сякаш никога не е бил почистван, и извади две нови найлонови маски.

Подаде едната на Линда, а другата сложи на лицето си. От следващото чекмедже взе гумени ръкавици, които изглеждаха адски жизнерадостни заради яркожълтия си цвят.

— Ако мислиш, че ще повърнеш въпреки маската, качи се горе при Стейси.

— Ще се оправя. Трябва да присъствам.

— Не смятам, че свидетелските ти показания ще имат голяма тежест — ти си ми съпруга все пак.

Тя повтори:

— Трябва да присъствам. Просто се опитай да работиш бързо.

Рамките, на които лежаха телата, бяха мръсни. След всичко, видяно досега, Ръсти не се изненада, но въпреки това изпита отвращение. Линда се беше сетила да донесе стария касетофон от гаража. Той натисна копчето за запис и направи проба, която за негова изненада се оказа доста сполучлива. Постави малкия „Панасоник“ върху една от празните рамки, след това нахлузи ръкавиците. Тази проста операция му отне доста време — ръцете му се потяха. Сигурно тук някъде можеше да намери талк, но не искаше да губи повече време. Чувстваше се неловко, сякаш правеше нещо нередно. Да, по дяволите, наистина правеше нещо нередно.

— Добре, да започваме. Часът е десет и четирийсет и пет вечерта, денят — двайсет и четвърти октомври. Този оглед се извършва в стаята за подготовка на погребална агенция „Бауи“. Която между другото е мръсна. Срам. Виждам четири трупа, три на жени и един на мъж. Две от жените са млади, на около двайсет години. Казват се Анджела Маккейн и Дуди Сандърс.

— Дороти — поправи го Линда. — Казва се… казваше се… Дороти.

— Поправка. Дороти Сандърс. Третата жена е на средна възраст. Името й е Бренда Пъркинс. Мъжът е на около четирийсет години. Преподобният Лестър Когинс. Мога да идентифицирам всички тези хора.

Той махна на жена си и посочи телата. Тя хвърли един поглед и очите й се наляха със сълзи. Придърпа нагоре маската и каза:

— Аз съм Линда Евърет, полицай от Честърс Мил. Номерът на значката ми е седемстотин седемдесет и пет. Аз също познавам мъртвите. — Тя намести маската върху лицето си. Очите й гледаха умоляващо.

Ръсти й направи знак да се отдръпне. Това беше просто една игра на думи. Той го знаеше, а и Линда вероятно също. Въпреки това той не се чувстваше потиснат. От малък мечтаеше да стане лекар и със сигурност щеше да стане, ако не се беше наложило да напусне училище, за да гледа родителите си, а и любопитството, което го беше мотивирало да прави дисекция на жаби и телешки очи в часовете по биология, го мотивираше и сега. Той искаше да знае. И щеше да узнае. Може би не всичко, но поне някои неща.

Тук мъртвите помагат на живите. Линда ли беше казала това?

Нямаше значение. Той беше сигурен, че те ще помогнат, ако могат.

— Не виждам да са правени козметични промени по телата им, но и четиримата са балсамирани. Не знам дали процесът е завършен, но подозирам, че не е, защото бедрените артерии все още са запушени.

— Анджела и Дуди, моля за извинение, Дороти, са пребити жестоко и са в напреднал стадий на разложение. Когинс изглежда също е пребит и също се разлага, но е в по-ранен стадий — мускулатурата на лицето и ръцете му е започнала да се отпуска съвсем скоро. Бренда, Бренда Пъркинс… — Той замлъкна и се наведе.

— Ръсти? — каза нервно Линда. — Скъпи?

Той протегна ръка, но размисли, решавайки първо да свали ръкавицата си. Докосна гърлото на Бренда, след това повдигна главата й и опипа огромната бучка, която се намираше точно под тила й. Остави внимателно главата й и завъртя тялото й настрани, за да огледа гърба и задните й части.

— Господи! — възкликна той.

— Ръсти! Какво?

„Тя все още е изцапана с лайна“ — помисли си той и реши, че този факт не трябва да бъде записван. Не трябва да бъде записван, въпреки че Рандолф или Рени вероятно просто щяха да прослушат първите шейсет секунди от записа, а после да счупят касетата с токовете на обувките си и да изгорят това, което е останало от нея. Щеше да скрие този грозен факт.

Но щеше да го запомни.

— Какво?

Той облиза устни и каза:

— Бедрата и задните части на Бренда Пъркинс са посинели, което означава, че тя е умряла преди около дванайсет до четиринайсет часа, по-скоро четиринайсет. Има сериозни натъртвания по двете бузи. Следи от ръце, аз лично не се съмнявам в това. Някой я е хванал за лицето и е извил главата й рязко наляво, счупвайки първия и втория шиен прешлен. Гръбнакът й вероятно също е прекъснат.

— О, Ръсти! — простена Линда.

Той повдигна един след друг клепачите на Бренда. Опасенията му се потвърдиха.

— Съдейки по контузиите на бузите и кръвоизливите в склерите, стигам до извода, че смъртта не е настъпила мигновено. Жертвата не е можела да си поеме дъх и се е задушила. Не е ясно дали е била в съзнание или не. Да се надяваме, че не е била. За съжаление само това мога да кажа. Момичетата — Анджела и Дороти — са умрели най-рано. Стадият на разложение показва, че телата им са били на топло.

Той изключи касетофона.

— С други думи, не виждам нищо, което безспорно да доказва невинността на Барби, и нищо, което вече не знаем.

— Ами ако отпечатъците от пръстите му не съвпаднат със следите по лицето на Бренда?

— Белезите са твърде неясни. Лин, чувствам се като най-големия тъпанар в света.

Той избута в тъмнината камерите на двете мъртви момичета, които сега трябваше да обикалят моловете, да си купуват обеци и дрехи, и да обсъждат приятелите си. След това се обърна към жена си:

— Дай ми една кърпа. Видях, че до мивката има няколко. Дори ми се сториха чисти, което си е цяло чудо и тази кочина.

— Какво смяташ…

— Просто ми дай една кърпа. Всъщност, две. Първо ги намокри.

— Имаме ли време да…

— Ще се намери време.

Линда гледаше безмълвно как съпругът й бърше внимателно бедрата и задника на Бренда Пъркинс. Когато свърши, той хвърли мръсните кърпи в ъгъла, като си мислеше, че ако братята Бауи бяха тук, щеше да ги набута в устите им.

Той целуна студеното чело на Бренда и избута камерата назад. Канеше се да прибере и Когинс, когато нещо го накара да замръзне на място. Лицето на преподобния не беше почистено много хубаво; все още имаше кръв по ушите, носа и веждите му.

— Линда, намокри още една кърпа.

— Скъпи, вече изминаха почти десет минути. Разтапям се от обич към теб, когато те гледам как се грижиш за мъртвите, но трябва и за живите…

— Може и да открием нещо тук. Той не е убит по същия начин. Личи си дори без… намокри една кърпа.

Тя се отказа да спори, намокри още една кърпа, изстиска я и му я подаде. Той почисти останалата по лицето на мъртвеца кръв, като работеше старателно, но не проявяваше същата почит, която беше проявил към Бренда.

Линда не беше голям фен на Лестър Когинс (по едно от ежеседмичните си предавания по радиото той беше заявил, че децата, които отидат да видят Майли Сайръс, вероятно ще попаднат в ада), но от това, което виждаше, й ставаше много мъчно.

— Боже, той прилича на плашило, което група деца са замеряли с камъни.

— Нали ти казах. Той е пребит по друг начин. Тези наранявания не са от юмруци или ритници.

Линда посочи с пръст и попита:

— Какво е това на слепоочието му?

Ръсти не отговори. Взираше се смаяно в трупа. Започваше да разбира.

— Какво, Ерик? Прилича на… не знам… шевове.

— Точно така. — Маската му се размърда, защото той се усмихваше. Не от щастие, а от задоволство. Мрачно задоволство. — На челото му също, виждаш ли? И челюстта му. Това нещо е счупило челюстта му.

— Кое оръжие оставя такива следи?

— Бейзболна топка[1] — каза Ръсти и затвори чекмеджето. — Не обикновена, а позлатена? Да. При силен удар може да се получи това, със сигурност ще се получи това.

Ръсти сведе челото си към нейното и маските им се допряха. Погледна я в очите.

— Джим Рени има такава топка. Когато отидох да говоря с него за липсващия пропан, тя беше на бюрото му. За другите нямам представа, но вече знам къде е умрял Лестър Когинс. И кой го е убил.

[1] В изданието на „Плеяда“ — бухалка. Разликата идва от там, че по книгата са работили трима преводачи, и има дреболии, които не са обединени в едно цяло. В първия том градският съветник Джим Рени има на бюрото си позлатена топка за бейзбол, която във втория том се превърна в позлатена бухалка за бейзбол. Редактирано — filthy. ↑

12.

След като покривът се срути, Джулия престана да гледа. Не можеше повече.

— Ела вкъщи — каза Роуз. — Стаята за гости е твоя, за колкото време искаш.

— Благодаря, но сега искам да остана сама, Роузи. Нали разбираш… с Хорас. Трябва да помисля.

— Къде ще отседнеш? Ще се оправиш ли?

— Да — отвърна тя, въпреки че не знаеше. Разумът й май не беше размътен, мисловният й процес протичаше нормално, но имаше чувството, че някой е инжектирал голяма доза новокаин в емоциите й. — Може и да дойда по-късно.

Когато Роузи мина на отсрещния тротоар (там тя се обърна и й махна притеснено с ръка), Джулия се върна при тойотата, качи Хорас на предната седалка и седна зад кормилото. Потърси с поглед Пит Фрийман и Тони Гуей, но не ги видя. Реши, че Тони е закарал Пит в болницата, за да намажат ръката му с мехлем. Беше цяло чудо, че никой от тях нямаше сериозни наранявания. А ако не беше взела кучето със себе си, когато тръгна за срещата с Кокс, то щеше да изгори заедно с цялото й имущество.

Когато мисълта се появи, тя осъзна, че емоциите и са се притъпили само временно. Отвори уста и започна да вие пронизително. Хорас наостри големите си уши и я погледна разтревожено. Тя се опита да спре, но не успя.

Вестникът на баща й.

Вестникът на дядо й.

Вестникът на прадядо й.

Пепелища.

Тя мина по Уест Стрийт и когато стигна до изоставения паркинг зад „Глоуб“, спря. Изключи двигателя, придърпа Хорас към себе си и плака пет минути над него. Хорас беше добро куче и стоически издържа.

Щом се наплака, тя се почувства по-добре. По-спокойна. Това спокойствие може би беше измамно, но ако не друго, сега поне можеше да мисли. И вече си мислеше за връзката вестници в багажника. Надвеси се над Хорас, който я близна приятелски по врата, и отвори жабката. Вътре беше пълно с какви ли не неща, но според нея някъде… вероятно…

Най-накрая тя я намери. Малка пластмасова кутия, пълна с кабарчета, ластичета и кламери. Ластичетата и кламерите нямаше да й свършат работа, но кабарчетата…

— Хорас — каза тя. — Искаш ли разходка?

Хорас излая, за да покаже, че иска разходка.

— Добре. И аз искам.

Тя взе връзката вестници и се върна на главната улица. Сградата на „Демократ“ сега представляваше тлееща купчина отломъци, която ченгетата обливаха с вода (от онези толкова удобни ръчни пръскачки, които се бяха оказали пълни догоре). От гледката я заболя сърцето, но не много силно, защото сега имаше какво да прави.

Тя тръгна по улицата (Хорас крачеше тържествено отстрани) и започна да закача вестниците по стълбовете. Заглавието: „КРИЗАТА СЕ ЗАДЪЛБОЧАВА, РАЗМИРИЦИ И УБИЙСТВА“ се виждаше съвсем ясно на светлината от пожара. Прииска й се да беше избрала една-единствена дума: „ВНИМАВАЙТЕ“.

Не след дълго вестниците свършиха.

13.

Радиостанцията на Питър Рандолф изпращя три пъти. Спешно. Ужасен от това, което можеше да чуе, той натисна бутона и каза:

— Началник Рандолф, казвай.

Обаждаше се Фреди Дентън, който командваше нощната смяна и затова сега на практика беше заместник на Рандолф.

— Току-що ми се обадиха от болницата, Пит. Двойно убийство…

— Какво? — изкрещя Рандолф. Един от новите полицаи — Майки Уордлоу — се опули в него като монголски селянин, който за първи път вижда панаир.

Дентън продължи, говореше спокойно, а може би дори самодоволно. Беше на път да си навлече гнева на началника на полицията.

— … и самоубийство. Убийствата е извършило момичето, което твърдеше, че е било изнасилено. Загинали са наши хора, шефе. Ру и Делесепс.

— Ти… се… будалкаш!

— Изпратих там Руп и Мел Сиърлс — каза Фреди.

Хубавото е, че всичко е приключило и че няма да се наложи да я прибираме в кафеза при Бар…

— Ти трябваше да отидеш там, Фред. Ти си старши полицай.

— А кой щеше да остане тук?

Рандолф не можа да му отговори — оправданието бе или твърде умно, или твърде тъпо. Реши, че трябва да завлече задника си до „Катрин Ръсел“.

„Не искам повече тази работа. Не. Въобще не я искам.“

Но вече беше твърде късно. А и щеше да се справи с помощта на Големия Джим. Върху това трябваше да се концентрира — Големия Джим щеше да го избави.

Марти Арсено го потупа по рамото. Рандолф се обърна, като с мъка се въздържа да не го удари. Арсено не се усети, защото гледаше към отсрещния тротоар, където Джулия Шамуей разхождаше кучето си. Разхождаше кучето си и… какво?

Закачаше вестници по шибаните стълбове, ето какво.

— Тази кучка няма да се откаже — прошепна той.

— Искаш ли да отида при нея и да я накарам да спре? — попита Арсено.

Полицаят като че ли гореше от желание да изпълни тази задача и Рандолф за малко щеше да се върже. Размисли и поклати глава.

— Тя просто ще започне да ти опява за гражданските права. Сякаш не разбира, че всяването на паника не е в интерес на града. — Пак поклати глава. — Вероятно не разбира. Тя е невероятно… — Опита се да намери точната дума и след известно време успя. — Невероятно самомнителна.

— Ще я спра, шефе, ще успея. Какво ще направи, ще се обади на адвоката си ли?

— Остави я да се забавлява. Така ще стои далече от нас. Аз ще трябва да отида в болницата. Дентън каза, че онова момиче Буши е убило Франк Делесепс и Джорджия Ру, а после се е самоубило.

— Боже — прошепна Марти и пребледня. — И в това ли е замесен Барбара, как мислиш?

Рандолф се канеше да отговори „не“, но размисли. После се сети за обвиненията в изнасилване, които беше отправило момичето. При това положение самоубийството й изглеждаше логично, но слуховете, че полицаи от Мил биха могли да извършат подобно нещо, нямаше да се отразят добре на морала на служителите в управлението, а оттам и на целия град. Той беше разбрал това дори без да пита Големия Джим.

— Не знам, но е възможно — отговори.

Очите на Марти се насълзиха. Или от дима, или от мъка. А може би и от двете.

— Трябва да запознаеш Големия Джим с всичко това, Пит.

— Ще го направя. Междувременно… — кимна към Джулия — … дръж я под око, а когато се измори и си тръгне, свали онези лайнени вестници и ги хвърли, където им е мястото. — Посочи кладата, в която се беше превърнала сградата на вестника. Боклуците на боклука.

Марти се изкикоти:

— Разбрах, шефе.

И точно това направи полицай Арсено. Но преди това няколко човека (не повече от десет) успяха да се снабдят с вестници, които през следващите два-три дена биваха четени и предавани от ръка на ръка, докато буквално не се разпаднаха.

14.

Когато пристигна в болницата, Анди видя, че Пайпър Либи е дошла преди него. Тя седеше на една от пейките във фоайето и разговаряше с две момичета, облечени в бели престилки. На него му се струваше, че те са твърде млади, за да са истински медицински сестри. Двете очевидно бяха плакали и като че ли имаше вероятност пак да се разплачат, но Анди забеляза, че преподобната Либи им действа успокояващо. Той никога не беше срещал проблеми при оценката на човешките емоции. Понякога му се приискваше да се справя също толкова добре и с мисленето.

Джини Томлинсън разговаряше с някакъв възрастен мъж. Двамата изглеждаха шокирани от случилото се. Джини видя Анди и се приближи, а възрастният мъж я последва. Тя му представи мъжа като Търстън Маршал и му обясни, че той помага в болницата.

Анди се усмихна широко на Търстън и стисна ръката му.

— Приятно ме е да се запозная с теб, Търстън. Аз съм Анди Сандърс. Председател на градския съвет.

Пайпър му хвърли поглед от пейката и рече:

— Ако наистина си председател, Анди, трябва да обуздаеш един от подопечните си.

— Знам, че последните няколко дни бяха трудни за теб — каза Анди с усмивка на уста. — Всички ние изпитваме затруднения.

Тя го изгледа много студено, а след това попита момичетата дали не биха желали да пият с нея чай в кафенето.

— Аз определено бих пийнала един чай — добави.

— Първо се обадих на теб, а след това на нея — извини се Джини, когато преподобната поведе двете младши сестри по коридора. — Обадих се и в полицейското управление. Свързах се с Фред Дентън. — Тя сбърчи нос, сякаш беше усетила някаква неприятна миризма.

— О, Фреди е добро момче — каза сериозно Анди, Мислите му бяха другаде (имаше чувството, че все още седи на леглото на Дейл Барбара и се кани да изпие отровната розова вода), но въпреки това старите му навици бързо се задействаха. Оказа се, че желанието да оправя нещата и да успокоява бурните води за него е като карането на велосипед. — Разкажи ми какво стана тук.

Тя му разказа. Анди я изслуша твърде спокойно, като се имаше предвид, че познава семейство Делесепс от много отдавна, а и че в гимназията веднъж беше излизал на среща с майката на Джорджия Ру (тогава Хелън го целуна с отворена уста, което беше прекрасно, но той усети лош дъх, което не беше прекрасно). Сега емоциите му бяха притъпени, може би защото ако телефонът не беше звъннал, той вече щеше да е в безсъзнание. Дори мъртъв. Един такъв факт променя начина, по който човек гледа на света.

— Двама от новите ни полицаи — каза. Имаше чувството, че гласът му прилича на записа, който зазвучава, когато човек се обади в киното, за да провери кога са прожекциите. — Ру, вече тежко пострадала, докато се опитваше да потуши размириците в супермаркета. Боже, боже!

— Сега май не му е времето да говоря тези работи, но не ми харесва много вашето полицейско управление каза Търстън. — Все пак е безсмислено да подавам жалба, след като полицаят, който ме удари, е вече мъртъв.

— Кой полицай? Франк или Ру?

— Младият мъж. Познах го, въпреки че беше… доста обезобразен.

— Франк Делесепс те е ударил? — Анди просто не можеше да повярва. Четири години Франки му беше носил броевете на „Луистън Сън“, без да пропуска нито ден. Е, може би беше пропуснал някой и друг ден, но тогава имаше снежни бури. А и веднъж се беше разболял от шарка. Или пък от заушки?

— Не знаех, че се казва така, но да, той е.

— Брей… това е… — Какво е? И има ли някакво значение? Изобщо има ли нещо значение? И все пак Анди продължи смело: — Това е много жалко. Ние в Честърс Мил вярваме в отговорното поведение. В доброто. Просто в момента сме под напрежение. Обстоятелствата са извън контрола ни, нали разбираш?

— Разбирам — отговори Търстън. — Язовирът е прелял, така да се каже. Но онези полицаи бяха ужасно млади. Не бяха в час. — Той замълча за момент. — Нападнаха и жената, с която живея.

Анди не можеше да повярва, че този мъж говори истината. Полицаите в Честърс Мил не посягаха на хората без причина (без сериозна причина); такива неща се случваха само в големите градове, където има повече нарушители на реда. Разбира се, преди той би казал, че в Мил не е възможно едно момиче да убие двама полицаи, а после да се самоубие.

„Няма значение — помисли си Анди. — Той не само че не е от този град, но не е и от този щат. Това ще да е проблемът.“

Джини каза:

— Ти вече си тук, Анди, но не знам с какво можеш да помогнеш. Туич прибира труповете и…

Точно в този момент вратата се отвори. Вътре влезе млада жена, която водеше за ръка две сънени деца. Търстън я прегърна, а децата — момче и момиче — вдигнаха очи. Бяха обули маратонките си на бос крак и носеха фланелки вместо пижами. На фланелката на момчето, която стигаше до глезените му, пишеше: „Затворник 9091“ и „Собственост на щатския затвор «Шоушенк»“. „Дъщерята и внуците на Търстън“ — предположи Анди и още повече му домъчня за Клодет и Дуди. Опита се да не мисли за мъртвите си близки. Джини беше поискала помощ от него и той трябваше да й помогне. Което без съмнение означаваше да изслуша историята, която тя със сигурност вече беше разказала няколко пъти за собствено успокоение. Тя несъмнено се опитваше да приеме фактите и да постигне душевен мир. Анди нямаше нищо против. Той беше добър слушател, а и предпочиташе да слуша, отколкото да гледа три трупа, единия от които на бившето му вестникарче. Слушането е съвсем проста работа, като се замисли човек; дори идиотите могат да слушат, макар че Големия Джим така и не беше хванал цаката на това занимание. Големия Джим беше по-добър в говоренето. И в планирането. Не беше ли цяло щастие, че във времена като тези разполагат с такава личност.

Докато Джини разказваше, Анди се сети нещо. Нещо важно може би.

— Дали някой…

Търстън се приближи, следван от новодошлите.

— Съветник Сандърс… Анди, това е моята партньорка Каролин Стърджис. А това са децата, за които се грижим. Алис и Ейдън.

— Искам си биберона — каза навъсено Ейдън.

— Вече си голям за биберон — възрази сестра му.

Момченцето едва не се разплака.

— Алис — каза Каролин Стърджис, — държиш се зле. А какви са лошите хора?

Лицето на Алис просветна.

— Лошите хора са гадни! — изкрещя и започна да се кикоти. Братчето й се присъедини към нея след кратко колебание.

— Съжалявам — каза Каролин на Анди. — Нямаше кой да ги наглежда, а и Търс ми се стори много смутен, докато разговаряхме по телефона.

Беше трудно за вярване, но като че ли възрастният мъж практикуваше нощни спортове с младата дама. Анди не се заинтересува от това чак толкова, въпреки че при други обстоятелства щеше да си представи вероятните пози и да се запита как точно го целува тя със сочните си устни. Сега обаче главата му беше заета с други мисли.

— Дали някой е казал на Фил, че жена му е мъртва? — попита той.

— Фил Буши? — възкликна Дъги Туичъл, който влезе при тях. Раменете му бяха отпуснати, а лицето му имаше пепеляв цвят. — Кучият му син я напусна и се чупи от града. Още преди няколко месеца. — Погледът му се спря върху Алис и Ейдън Епълтън. — Извинявайте, дечица.

— Няма проблеми — отвърна Каролин. — В нашата къща е позволен всякакъв език. Така всичко изглежда много по-реалистично.

— Точно така — изчурулика Алис. — Ние можем колкото си искаме да казваме „лайно“ и „пикня“, поне докато мама не се върне.

— Но не и „кучка“ — поясни Адам. — Вече не.

Каролин не обърна внимание на новата тема на разговор.

— Търс? Какво се е случило?

— Не пред децата — каза той. — Независимо че сме либерални по отношение на езика.

— Родителите на Франк са извън града — поясни Туич, — но успях да се свържа с Хелън Ру. Тя го прие доста спокойно.

— Пияна ли беше? — попита Анди.

— Като мотика.

Анди се поразходи по коридора. Няколко пациенти, облечени с болнични халати и обути в чехли, стояха с гръб към него. Той предположи, че гледат към стаята където се беше разиграла трагедията. Нямаше желание да се присъедини към тях, а и беше изключително доволен, че Дъги Туичъл е направил каквото трябва. Като аптекар и политик неговата работа беше да се грижи за живите, а не за мъртвите.

Освен това той знаеше нещо, което тези хора не знаеха. Да, не можеше да им каже, че Фил Буши е все още в града и че живее като отшелник в студиото на радиостанцията, но можеше да каже на Фил, че жена му е мъртва. Можеше да му съобщи и трябваше да го направи. Разбира се, не знаеше каква ще е реакцията на Фил, защото той напоследък не беше на себе си. Ами ако започнеше да буйства? Ами ако убиеше носителя на лошите новини? А дали това наистина щеше да е чак толкова ужасно? Самоубийците вероятно отиваха в ада и цяла вечност се тъпчеха с нагорещени въглени, но убитите (Анди беше почти сигурен в това) отиваха в рая, където сядаха на масата на Господ и се хранеха с печено говеждо и подсладено вино.

Заедно с любимите си хора.

15.

Въпреки че беше поспала през деня, Джулия се чувстваше по-изморена от всякога. Ако не приемеше предложението на Роузи, оставаше на улицата. Колата също беше вариант, разбира се.

Тя се върна при тойотата, откачи каишката на Хорас, за да може той да скочи на предната седалка, а после седна зад кормилото и се опита да мисли. Харесваше Роуз Туичъл, но ако отидеше при нея, тя щеше да започне да предъвква събитията от изминалия тежък ден. Щеше да поиска да разбере дали може да се направи нещо по отношение на Дейл Барбара. Щеше да попита Джулия, а тя нямаше никакви идеи.

Междувременно Хорас се взираше в нея, наострените му уши подсказваха, че очаква следващия й ход. Като го гледаше, се сети за жената, която беше загубила кучето си — Пайпър Либи. Преподобната щеше да й предложи подслон, а и нямаше да й досажда. След като се наспеше хубаво, Джулия сигурно щеше да може да мисли отново. Дори да прави някакви планове.

Запали двигателя и потегли към къщата на Пайпър. Когато стигна там, видя, че прозорците са тъмни и че на вратата е закачена бележка. Извади кабарчето, занесе бележката в колата и я прочете на светлината на вътрешната лампичка.

„Отивам в болницата. Някой е открил стрелба там.“

Джулия отново зави пронизително, но когато Хорас започна да й приглася, спря. Включи на задна, след това изключи от скорост и слезе, за да остави бележката там, където я беше намерила. Имаше вероятност някой друг нещастен енориаш да потърси помощ от единственото духовно лице, останало в Мил.

А сега накъде? Може би при Роузи? Но дали тя вече не си беше легнала? Болницата? Въпреки че беше стресирана и уморена, Джулия щеше да се насили да отиде там, ако виждаше смисъл. Само че вестникът вече не съществуваше и тя нямаше къде да публикува фактите, така че каква беше ползата да се подлага на новите ужасии?

Излезе от алеята и подкара по Таун Комън Хил Нямаше никакви идеи, докато не стигна до Престил Стрийт. След около три минути паркира пред къщата на Андрея Гринъл, която също тънеше в мрак. Почука леко на вратата, но никой не се появи. Тъй като нямаше как да знае, че Андрея си е легнала в спалнята на горния етаж и че е заспала дълбоко за първи път, откакто престана да взима хапчета, Джулия предположи, че е отишла при брат си Дъги или при някоя приятелка.

Хорас седеше на изтривалката, гледаше стопанката си и я чакаше да предприеме нещо. Само че Джулия беше твърде объркана, за да предприеме нещо, и твърде изморена, за да тръгне нанякъде. Беше почти сигурна, че ако подкара колата отново, ще катастрофира и ще убие и себе си, и кучето.

Мислите, които се въртяха непрекъснато в главата й, не бяха свързани с изгорялата сграда, а с изражението на полковник Кокс, след като тя го беше попитала дали са ги изоставили.

Той беше отрекъл. Но докато отричаше, сведе глава, за да не срещне погледа й.

На верандата имаше дървена скамейка. Ако се наложеше, щеше да се свие там. Но може би…

Натисна дръжката на вратата и откри, че не е заключено. Поколеба се, за разлика от Хорас. Очевидно вярвайки, че е добре дошъл навсякъде, той веднага се шмугна вътре. Каишката се изпъна и тя го последва, като си каза, че сега кучето й взима решенията.

— Андрея — провикна се неуверено. — Андрея, тук ли си? Джулия е…

Андрея лежеше по гръб и хъркаше като шофьор на камион след четиридневно пътуване. Само лявото й стъпало помръдна — все още не беше изчезнал нервният тик, причинен от спирането на лекарствата.

В дневната не светеше лампа, но въпреки това там не беше съвсем тъмно; Андрея беше оставила включена лампата в кухнята. Усещаше се неприятна миризма. Прозорците бяха отворени, но тъй като нямаше никакъв вятър, миризмата на повръщано не беше изчезнала напълно. Дали някой не й беше споменал, че Андрея е болна? От грип?

Може и да беше грип, но може и да беше заради спирането на лекарствата.

Както и да е, болестта си е болест, а болните хора обикновено мразят да остават сами. Което означаваше, че в къщата няма никого. А тя беше страшно изморена. В другия край на стаята имаше хубава дълга кушетка, която сякаш я викаше. Андрея нямаше да се разсърди, ако сутринта я завареше да спи там.

— Може би дори ще ми направи чаша чай — изрече Джулия. — Двете ще се посмеем на това. — В момента обаче идеята, че е възможно някога да се разсмее, й изглеждаше абсурдна. — Хайде, Хорас.

Тя откачи каишката му и се затътри до кушетката. Хорас я изчака да легне и да подпре глава на малката възглавничка, след това се отпусна на пода и положи муцуната си върху лапите.

— Бъди добро момче — каза тя и затвори очи. Тогава си припомни как Кокс сведе поглед. Защото полковникът смяташе, че Купола няма да се вдигне скоро.

Тялото обаче често проявява такова милосърдие, на каквото мозъкът е неспособен. Джулия заспа. Кафявият плик, който Бренда се беше опитала да й достави сутринта, лежеше на един метър от главата й. По едно време Хорас скочи на кушетката и се сгуши между коленете на Джулия. Когато слезе долу на сутринта, Андрея, която за първи път от години насам се чувстваше добре, ги намери в тази поза.

16.

В дневната на семейство Евърет се бяха събрали четирима — Линда, Джаки, Стейси Могин и Ръсти. Той им сервира чай с лед, а след това им разказа накратко какво е открил в погребалната агенция. Първият въпрос зададе Стейси, един чисто практичен въпрос:

— Сети ли се да заключиш?

— Да — отговори Линда.

— Дай ми ключа. Трябва да го оставя на мястото му.

„Ние и те — помисли си отново Ръсти. — Разговорът ще е на тази тема. Вече е на тази тема. Нашите тайни. Тяхната сила. Нашите планове. Техните планове.“

Линда подаде ключовете на Стейси, след това попита Джаки дали момичетата не са й създали някакви проблеми.

— Нямаше пристъпи, ако за това се тревожиш. През цялото време, докато ви нямаше, спаха като агънца.

— Какво ще направим по въпроса? — попита Стейси. Беше крехка на външен вид, но непоколебима. — Ако искаме Рени да бъде арестуван, ще трябва да убедим Рандолф. Ние, трите жени — в ролята на полицейски служители, а Ръсти — в ролята на патолог.

— Не! — извикаха едновременно Линда и Джаки. Джаки — решително, а Линда — уплашено.

— Имаме хипотеза, но не и доказателства — каза Джаки. — А и не съм сигурна, че Пит Рандолф ще ни повярва дори ако му покажем снимки, на които се вижда как Големия Джим чупи врата на Бренда. С Рени сега са дупе и гащи, каквото и да се случи. Освен това повечето полицаи ще застанат на страната на Пит.

— Особено новите — добави Стейси и подръпна един от стърчащите си руси кичури. — Голяма част от тях не са много умни, но пък са верни като кучета. И обичат да носят пистолети. Има и друго. — Тя се приведе напред. Тази вечер се появиха още седем-осем нови. Просто деца от гимназията. Големи, тъпи и ентусиазирани. Направо се плаша, като ги гледам. И още нещо. Тибодо, Сиърлс и Рени Младши са помолили новобранците да им препоръчат още хора. Само след няколко дена полицията няма да е вече полиция, а армия от тийнейджъри.

— Никой ли няма да ни послуша? — попита Ръсти. Не че не вярваше на Стейси, просто искаше да е съвсем сигурен. — Абсолютно никой?

— Хенри Морисън може би — каза Джаки. — Той вижда какво става и изобщо не е очарован. Но другите? Те са верни на началниците си. Отчасти, защото се страхуват и отчасти, защото харесват властта. Тези като Тоби Уилън и Джордж Фредерик никога не са имали власт, а тези като Фреди Дентън са си просто гадняри.

— Какво се опитваш да кажеш? — попита Линда.

— Опитвам се да кажа, че засега трябва да си траем. Ако Рени е убил четирима, това би означавало, че той е много, много опасен човек.

— Изчакването ще го направи още по-опасен — възрази Ръсти.

— Трябва да мислим за Джуди и Джанел, Ръсти — каза Линда. Тя гризеше ноктите си, нещо, което Ръсти не я беше виждал да прави от години. — Не можем да рискуваме живота им. Аз няма да го рискувам, няма да позволя и ти да го рискуваш.

— Аз също имам дете — обади се Стейси. — Калвин. Той е само на пет. Едва събрах кураж да стоя на пост в погребалната агенция. Само при мисълта да информирам онзи идиот Рандолф… — Нямаше нужда да се доизказва, пребледнялото й лице беше красноречив знак.

— Никой не иска от теб да правиш това — каза Джаки.

— В момента не бих могъл да докажа нищо друго, освен че Когинс е бил убит с бейзболната топка — поясни Ръсти. — Всеки може да е нанесъл ударите. По дяволите, дори синът на Рени може да е убил Когинс.

— Това не би ме изненадало чак толкова — заяви Стейси. — Младши се държи странно напоследък. Изритали са го от Боудуин за побой. Не знам дали баща му знае, но полицията е посетила салона, в който се е случил инцидентът. Видях рапорта. А двете момичета… ако са били изнасилени…

— Изнасилени са били — отговори Ръсти. — И то много брутално. Не ти трябват повече подробности.

— Но Бренда не е била малтретирана сексуално — отбеляза Джаки. — За мен това означава, че при Бренда и Когинс е по-различно.

— Може би Младши е убил момичетата, а баща му — Бренда и Когинс — каза Ръсти и си помисли, че някой ще му се изсмее. Никой не се изсмя. — Ако е така, тогава какво?

Те поклатиха глави.

— Трябва да има някакъв мотив — продължи той, — но се съмнявам, че мотивът е секс.

— Ти смяташ, че той се опитва да скрие нещо — каза Джаки.

— Да, така смятам. Има един човек, който вероятно знае нещо по въпроса. Той е заключен в сутерена на полицейското управление.

— Барбара? — попита Джаки. — Защо мислиш, че Барбара знае?

— Защото той си имаше приказка с Бренда. На следващия ден след появяването на Купола те доста задушевно са разговаряли в задния й двор.

— Откъде, за бога, знаеш това? — попита Стейси.

— Семейство Буфалино са съседи на семейство Пъркинс и спалнята на Джина Буфалино гледа към задния двор на Пъркинс. Тя ми спомена, че ги е видяла. — Ръсти забеляза, че Линда го гледа, и сви рамене. — Какво бих могъл да кажа? Градът е малък. Всички ние подкрепяме отбора.

— Надявам се, че си й казал да си държи езика зад зъбите — предупреди го жена му.

— Не съм, защото нямах никакви причини да подозирам, че Големия Джим е убил Бренда. Или че е размазал главата на Лестър Когинс със сувенирна бейзболна топка. Дори не знаех, че те са мъртви.

— Все още не сме сигурни дали Барби знае нещо — каза Стейси. — Освен, разбира се, как се прави страхотен омлет със сирене и гъби.

— Някой трябва да го попита — поправи я Джаки. — Аз бих могла да свърша тази работа.

— Дори и да знае нещо, каква полза? — попита Линда. — Сега живеем в нещо като диктатура. Вече започвам да осъзнавам това. Предполагам, че това ме прави бавна.

— По-скоро доверчива, отколкото бавна — каза Джаки — А обикновено не е лошо човек да е доверчив. Що се отнася до полковник Барбара; докато не го попитаме, няма как да разберем дали може да ни помогне. — Тя замълча за момент. — Но въпросът е в друго. Той е невинен. В това е въпросът.

— Ами ако го убият? — попита Ръсти. — Могат да се оправдаят, че се е опитал да избяга.

— Почти съм сигурна, че няма такава опасност — каза Джаки. — Големия Джим иска показен процес. Така се говори в управлението. — Стейси кимна. — Те искат да втълпят на хората, че Барбара е създал широка конспиративна мрежа. Тогава вече ще могат да го екзекутират. Но дори и да се разбързат, пак ще им трябват поне няколко дена. Седмици, ако имаме късмет.

— Няма да извадим такъв късмет — предположи Линда — Не и ако Рени иска всичко да приключи бързо.

— Може би си права, но Рени първо трябва да избута специалната градска среща в четвъртък. А и ще иска да разпита Барбара. Щом Ръсти знае, че той е разговарял с Бренда, и Рени също знае.

— Разбира се, че знае — вметна нетърпеливо Стейси. — Те бяха заедно, когато Барбара показа на Джим писмото от президента.

Те обмисляха казаното в продължение на минута.

— Ако Рени крие нещо, ще му трябва време да го разкара — предположи Линда.

Джаки се засмя. Смехът й стресна другите присъстващи в стаята.

— Пожелавам му късмет. Каквото и да е това нещо, той няма как да го натовари на камион и да го извози извън града.

— Дали не е свързано с пропана? — попита Линда.

— Може би — каза Ръсти. — Джаки, ти си била в армията, нали?

— Две мисии. Военната полиция. Не съм участвала в битка, но съм виждала много ранени, особено при втора мисия. Вюрцбург, Германия, Първа пехотна дивизия. Нали се сещаш, голямата червена единица? Предимно прекратявах сбиванията в баровете или пък охранявах местната болница. Познавах хора като Барби и бих направила всичко, каквото мога, само и само да го измъкна от килията. Добре е да имаме такъв човек на наша страна. Президентът неслучайно му възложи ръководни функции. Всъщност, опита се. — Тя замълча. — Вероятно ще успеем да го измъкнем. Струва си да помислим по въпроса.

Другите две жени, които освен полицайки бяха и майки, замълчаха, но Линда отново гризеше ноктите см, а Стейси приглаждаше косата си.

— Разбирам — каза Джаки.

Линда поклати глава.

— Ако нямаш деца, които спят на горния етаж и на които сутринта трябва да направиш закуска, значи не разбираш.

— Вероятно си права, но я си задай този въпрос — ако сме отрязани от външния свят, а ние сме, и ако шефът е смахнат убиец, а това е много вероятно, ще се подобрят ли нещата, при условие че просто си траем и не правим нищо?

— Ако го освободиш, какво ще направиш после? — попита Ръсти. — Няма как да го включиш в Програмата за защита на свидетели.

— Не знам — отвърна Джаки и въздъхна. — Знам само, че президентът заповяда Барбара да поеме командването, а Големия Джим Рени го накисна, за да осуети заповедта.

— Засега няма да правиш нищо — настоя Ръсти. — Дори няма да се опитваш да влизаш в контакт с него. Има едно нещо, което би могло да измени ситуацията.

Той им разказа за Гайгеровия брояч — как се беше сдобил с него, на кого го беше дал и какво Джо Макклачи смяташе, че е открил.

— Ами не знам — каза неуверено Стейси. — Звучи твърде добре, за да е истина. На колко е Макклачи? Четринайсет?

— Май на тринайсет. Но е умно момче и щом казва, че има повишаване на радиацията на Блек Ридж Роуд, аз му вярвам. Ако те действително са намерили устройството, което генерира Купола, и ако ние успеем да го изключим…

— Тогава край! — изкрещя Линда. Очите й светеха. — И Джим Рени ще се сгромоляса като… спукания балон на Мейси!

— Това наистина звучи чудесно — каза Джаки Уетингтън — Ако го бяха казали по телевизията, сигурно щях да повярвам.

17.

Фил? — провикна се Анди. — Фил?

Налагаше се да крещи, защото иначе Буши със сигурност нямаше да го чуе. Бони Нандела и „Спасението“ изпълняваха „Душата ми е очевидец“. Уредбата бе усилена до дупка. Всички онези охкания и ахкания го объркваха. И ярката светлина в сградата на радиото го объркваше — чак когато застана под тези флуоресцентни лампи, Анди разбра колко тъмна е останалата част от Мил и колко силно е привикнал към тъмнината.

— Готвачо?

Никакъв отговор. Той хвърли един поглед на телевизора (Си Ен Ен с изключен звук), след това се взря и дългия прозорец, зад който се намираше студиото. Лампите вътре също светеха и апаратурата работеше (той потръпна, въпреки че Лестър Когинс се беше похвалил, че всичко се управлява с компютър), но от Фил нямаше и следа.

Изведнъж му замириса на пот, на застояла пот. Обърна се. Фил беше точно зад него, сякаш беше изникнал от пода. В едната му ръка имаше нещо подобно на дистанционно за гараж, а в другата — пистолет. Пистолетът беше насочен към гърдите на Анди. Ставите на пръста, който се беше увил около спусъка, бледнееха, а дулото потрепваше лекичко.

— Здравей, Фил — поздрави го Анди. — Исках да кажи Готвачо.

— Какво правиш тук? — попита Готвача Буши. Миризмата на пот обгръщаше всичко наоколо. Дънките и фланелката му, на която пишеше „Радиото на Исус“, бяха мръсни. Беше бос (по стъпалата му имаше черни петна), вероятно затова беше успял да се промъкне безшумно зад Анди. Косата му изглеждаше така, сякаш не я беше мил поне една година. Кървясалите му очи блуждаеха.

— Ей, пич, казвай бързо, иначе ще замлъкнеш завинаги.

Анди, който неотдавна едва не беше изпил смъртоносната розова вода, прие заплахата хладнокръвно, даже изглеждаше доволен.

— Прави каквото искаш, Фил… Готвачо.

Готвача вдигна изненадано вежди.

— Така ли?

— Точно така.

— Защо си дошъл?

— Нося ти лоши новини. Много съжалявам.

Готвача се замисли над думите му, след това се ухили, показвайки няколкото си оцелели зъба:

— Няма лоши новини. Исус идва и това е добрата новина, която поглъща всички лоши новини. Голям бонус, нали?

— Съгласен съм с теб, хвала на Бог. За нещастие или може би за щастие жена ти е вече при него.

— Какво, какво?

Анди протегна ръка и бутна дулото на пистолета надолу към пода. Готвача не се опита да го спре.

— Саманта е мъртва, Готвачо. За съжаление тя се самоуби тази вечер.

— Сами? Мъртва? — Готвача остави пистолета върху едно бюро. Задържа обаче дистанционното. През последните два дни не се разделяше с него дори през редките периоди, през които се унасяше в сън.

— Съжалявам, Фил. Готвачо.

Анди му разказа при какви обстоятелства е умряла Сами, като накрая го успокои с новината, че детето е добре (въпреки че в момента беше отчаян, Анди си оставаше непоправим оптимист).

Готвача махна небрежно с ръка, явно не му пукаше дали Литъл Уолтър е добре или не.

— Тя е гръмнала две прасета?

Сандърс се вцепени.

— Те бяха полицейски служители, Фил. Добри хора. Сигурен съм, че тя е била объркана, но това, което е направила, е много лошо. Трябва да си върнеш думите назад.

— Какво, какво?

— Няма да позволя да наричаш нашите полицаи прасета.

Фил се замисли.

— Да, да, полицаите, връщам си думите назад.

— Благодаря ти.

Готвача приведе високата си фигура (приличаше на кланящ се скелет) и се взря в лицето на Анди.

— Храбър мръсник си ти, а?

— Не — отговори му искрено той. — Просто не ми пука.

Готвача като че ли видя нещо, което го разтревожи. Сграбчи Анди за рамото.

— Добре ли си, братко?

Анди избухна в сълзи и се отпусна в един стол, зад който висеше табела, предупреждаваща: „Исус гледа всички телевизионни канали, Исус слуша всички радио честоти.“ Облегна глава на стената, точно под този странен зловещ лозунг, плачейки като дете, което е било наказано, защото е откраднало бурканче със сладко. Не бях аз, братът беше, онзи появил се изневиделица брат.

Готвача дръпна стола, който беше зад шефското бюро, след това седна и се загледа в Анди с изражение на биолог, попаднал на рядко диво животно. После каза:

— Сандърс! Да не би да си дошъл тук, за да те убия?

— Не — изхлипа той. — Може би. Да. Не съм сигурен. Но всичко в живота ми тръгна на зле. Жена ми и дъщеря ми са мъртви. Мисля, че Господ ме наказва, защото продавам тези лайна…

Готвача кимна:

— Възможно е.

— А и търся отговори. Или решение. Каквото и да е. Разбира се, исках и да ти кажа за Сами, важно е човек да постъпва правилно…

Готвача го потупа по рамото.

— Ти постъпи правилно. Благодарен съм ти. Тя не готвеше много добре, а и чистеше така, че къщата беше заприличала на кочина, но се чукаше божествено, когато беше надрусана. Защо е имала зъб на онези две ченгета?

Въпреки че беше потънал в скръб, Анди нямаше никакво намерение да му споменава, че има вероятност Сами да е била изнасилена.

— Предполагам, че Купола я е стресирал. Чу ли за Купола, Фил? Готвачо?

Другият махна небрежно с ръка, явно беше чул. Прав си за амфетамините. Грехота е да се продават. Обидно е. Производството им обаче, това е божията воля.

Анди отпусна ръце и вторачи зачервените си очи в Готвача.

— Така ли мислиш? Защото на мен не ми се вярва.

— Взимал ли си някога?

— Не! — изписка, сякаш го бяха попитали дали някога имал сексуални връзки с кокер шпаньол.

— Ако докторът ти ти предпише някакво лекарство, ще го вземеш ли?

— Е, да… разбира се… но…

— Метамфетамините са лекарство. — Готвача го изгледа важно, след това го посочи с пръст, за да наблегне на казаното. Беше си изгризал нокътя до живеца. — Метамфетамините са лекарство. Повтори!

— Метамфетамините са лекарство — повтори Анди. Като че ли беше готов да се съгласи.

— Точно така. — Готвача стана. — Те са лекарство против меланхолия. Това го е казал Рей Бредбъри. Чел ли си нещо от Рей Бредбъри?

— Не.

— Голям мозък е той. Знаел е. И е написал шибаната книга. Ела с мен. Ще ти променя живота.

18.

Председателят на градския съвет налетя на метамфетамините като жаба на мухи.

Зад редицата от печки имаше старо изтърбушено канапе. Анди и Готвача Буши седяха на него и си подаваха един на друг лулата. На стената до тях имаше плакат, на който беше изобразен Христос, яхнал мотоциклет (на плаката пишеше: „Твоят невидим приятел на пътя“). Когато горят, метамфетамините миришат на застояла пикня, събрана в непохлупено гърне, но след първото предпазливо дръпване Анди се убеди, че Готвача е прав. Продаването може би беше сатанинска работа, но ползването определено беше божия. Светът придоби изящен оттенък, какъвто той не беше виждал преди. Сърцето му заби учестено, вените на врата му се издуха и запулсираха, венците му изтръпнаха, както и тестисите му, само че по много приятен, характерен за юношеството начин. Най-хубавото от всичко беше, че умората, която налягаше тялото му и размътваше мозъка му, изчезна. Той имаше чувството, че може да премести планини само с ръчна количка.

— В Райската градина има дърво — каза Готвача и му подаде лулата. От двата й края се проточиха нишки зеленикав дим. — Дървото на доброто и злото. Схващаш ли?

— Да. Пише го в Библията.

— Точно така. И на това дърво има ябълка.

— Да, да. — Анди си дръпна съвсем лекичко. Искаше още, всъщност искаше да се нагълта, но се страхуваше, че ако напълни дробовете си с дим, главата му ще се отдели от врата и ще полети из лабораторията като ракета, изхвърляйки огнени езици.

— Сърцевината на тази ябълка е истината, а кората й — метамфетамините — каза Готвача.

Сандърс погледна към него.

— Това е невероятно.

Буши кимна:

— Да, Сандърс. Така е. — Взе отново лулата. — Как ти се вижда производството ми?

— Невероятно е.

— Исус ще дойде на Хелоуин — информира го Готвача. — Или няколко дена по-рано, не мога да кажа със сигурност. Вече е сезонът на Хелоуин, нали ме разбираш? Сезонът на шибаната вещица. — Той подаде лулата ми Анди, след това посочи с ръката, в която държеше дистанционното за гаража. — Виждаш ли онова нещо? В дъното на коридора. Над вратата към склада.

Анди погледна.

— Какво? Онази бялата буца? Прилича ми на глина.

— Не е глина — обяви Готвача. — Това е тялото на Исус, Сандърс.

— А какви са тези жици, които излизат от него?

— Вени, през които тече кръвта на Исус.

Анди се замисли върху това сравнение и стигна до извода, че е брилянтно.

— Добре. — Позамисли се още мъничко. — Обичам те, Фил. Готвачо, исках да кажа. Не сбърках, че дойдох тук.

— И аз те обичам — увери го Готвача. — Искаш ли да се поразходим? Някъде тук има кола, така поне си мисля. Проблемът е, че ми треперят ръцете.

— Разбира се — отговори Анди и стана. Светът се залюля за момент, след това застина неподвижно. — Къде искаш да отидеш?

Той му каза.

19.

Джини Томлинсън спеше на бюрото на рецепцията, подпряла глава на един от броевете на списание „Пийпъл“ — Брат Пит и Анджелина Джоли се веселяха на брега на един от онези шикозни малки острови, на които коктейлите се сервират с хартиено чадърче. Нещо я събуди в два без петнайсет през нощта. Когато отвори очи, видя, че пред нея стои привидение — висок, кльощав мъж с празни очи и щръкнала на всички страни коса. Носеше фланелка с надпис „Радиото на Исус“ и дънки които доста се бяха смъкнали. Отначало си помисли, че сънува ходещи трупове, но после долови миризмата. Кошмарите не миришеха толкова лошо.

— Аз съм Фил Буши — изрече привидението. — Дошъл съм да прибера тялото на жена си. Смятам да я погреба. Покажи ми къде е.

Джини не му възрази. С удоволствие би му дала всички трупове само и само да се махне. Тя го поведе. Минаха покрай Джина Буфалино, която стоеше до една носилка и гледаше уплашено Готвача. Когато той се обърна, за да я огледа, тя отстъпи крачка назад.

— Имаш ли костюм за Хелоуин, момиче? — попити Готвача.

— Да…

— Коя ще си?

— Глинда — отговори плахо момичето. — Само че май няма да ходя на партито. То е в Мотън.

— Аз ще съм Исус — каза Готвача и тръгна след Джини. Разръфаните му кецове заскърцаха по коридора. След това отново се обърна. Усмихваше се. Очите му бяха празни. — И ще съм ядосан.

20.

След десетина минути Буши излезе от болницата, носейки увитото в чаршаф тяло на Сами. От чаршафа се поклащаше босо стъпало, розовият лак по ноктите беше започнал да се лющи. Джини отвори вратата и я задържа, за да може той да мине. Тя не си направи труда да погледне кой е зад волана на колата, която беше спряла пред входа, и Анди беше сравнително доволен от този факт. Сандърс изчака Джини да се прибере, след това излезе да отвори багажника. Готвача не срещаше особени затруднения при пренасянето на Сами, което изглеждаше странно, като се имаше предвид, че беше само кожа и кости. Сандърс си помисли, че метамфетамините вероятно дават сили. Независимо дали беше така или не, неговите сили се стопяваха. Депресията изпълзяваше отново. Умората също.

— Чудесно — каза Готвача. — Карай. Но първо ми подай онова нещо.

Той беше оставил дистанционното на Анди, заръчвайки му да го пази. Анди му го подаде.

— Към погребалната агенция?

Готвача го изгледа странно, сякаш му се чудеше на ума.

— Обратно в радиото. Исус ще дойде първо там.

— На Хелоуин.

— Точно така — каза Готвача. — Вероятно дори по-рано. Ще ми помогнеш ли да погреба това Божие чедо.

— Разбира се — отвърна Анди, след това предложи плахо: — Хайде преди това да попушим малко?

Готвача се засмя и го удари по рамото.

— Хареса ти, нали? Знаех, че ще ти хареса.

— Лекарство против меланхолия — промърмори Анди.

— Само така, братко. Само така.

21.

Барби лежеше на леглото и чакаше да дойде утрото. Какво ли щеше да му донесе то? По време на престоя си Ирак той се беше поучил да не се тревожи за бъдещето, макар че от това нямаше кой знае каква полза. В края на краищата съществуваха само две правила по отношение на страха (Барби беше стигнал до извода, че е невъзможно страхът да бъде преодолян) и сега, докато лежеше и чакаше, той си ги повтори.

Трябва да приема фактите, които не мога да контролирам.

Трябва да превърна недостатъците в предимства.

Второто правило означаваше, че ресурсите трябва да се използват внимателно и че плановете трябва да се съобразяват с тях.

Един от ресурсите му беше скътан в матрака — швейцарското ножче. То беше малко и имаше само две остриета, но дори по-късото с лекота можеше да пререже гърлото на човек. Барби знаеше, че е извадил късмет с него.

Хауард Пъркинс беше мъртъв и правилата при арестуване, които той беше наложил, вече не се съблюдаваха. След случилото се в града през последните четири дена беше нормално полицейското управление да изпитва проблеми, но имаше и нещо друго. Рандолф беше тъп и немарлив, а във всяка една бюрократична система подчинените следват примера на началниците си.

Да, бяха му взели отпечатъци и го бяха снимали, по Хенри Морисън (той изглеждаше изморен и отвратен) дойде долу след цели пет часа. Застана на два метра от килията, явно се страхуваше Барби да не го докопа.

— Забравил си нещо, а? — попита Барби.

— Обърни си джобовете и изсипи съдържанието им в коридора — настоя Хенри. — След това трябва да си свалиш панталоните и да ми ги подадеш през решетките.

— Ако се подчиня, ще получа ли нещо за пиене или пак ще се наложи да сърбам от тоалетната чиния?

— Какви ги дрънкаш? Младши ти донесе вода. Видях го.

— Беше сипал сол в нея.

— Да бе, да, сол — възрази полицаят, но като че ли не беше съвсем сигурен. Май все пак тук имаше и мислещи същества. — Прави каквото ти казвам, Барби. Исках да кажа Барбара.

Барби изпразни джобовете си, изваждайки портфейла, ключовете, монетите, банкнотите и медальона на Свети Кристофър, който носеше за късмет. Швейцарското ножче щеше да си остане скътано в матрака.

— Нямам нищо против да ме наричаш Барби дори когато ми слагаш въже на шията. Такава ли е идеята на Рени? Бесило? Или разстрел?

— Млъкни и ми подай панталоните! Ризата също.

Хенри се правеше на провинциален педант, но на Барби му се стори, че е доста разколебан. Това беше добре като за начало.

Двама от новите голобради полицаи бяха слезли долу. Единият държеше флакон със сълзотворен газ, а другият — електрошокова палка.

— Имаш ли нужда от помощ, полицай Морисън? — попита по-високият от двамата.

— Не, но няма да е зле да стоите до стълбите и да хвърляте по едно око, докато приключа тук — беше им казал той.

— Не съм убил никого. — Барби говореше спокойно, като се стараеше думите му да звучат искрено и честно. — Мисля, че ти знаеш това.

— Знам само, че ако не млъкнеш, ще бъдеш ударен с палка.

Хенри провери дрехите, но не накара Барби да си свали гащите и да разтвори бузите на задника си. Претърсването беше позакъсняло и доста повърхностно, но поне някой се беше сетил да го извърши.

Когато приключи, Хенри ритна дънките към решетките (преди това конфискува всички вещи, както и колана).

— Може ли да си получа медальона?

— Не.

— Хенри, само помисли. Защо бих…

— Млъквай.

Хенри мина покрай двете голобради полицайчета носейки личните вещи на Барби в ръка. Беше свел глава. Момчетата го последваха, едното обаче поспря за момент, ухили се на Барби и прекара недвусмислено пръст по гърлото си.

След това той остана сам; нямаше какво друго да прави, освен да гледа прозореца (тясно матово стъкло, подсилено с тел), да чака изгрева и да се чуди дали наистина ще го измъчват с вода. Може би Сиърлс само така си дрънкаше, правейки се на интересен? Ако и в мъченията бяха толкова добри, колкото в приемането ми затворници, имаше голяма вероятност да го удавят.

Той се чудеше също така дали някой няма да слезе долу при него преди изгрев-слънце. Някой, притежаваш ключ. Някой, който да дойде твърде близо до вратата. При наличието на ножа бягството не беше чак толкова невъзможно, но на сутринта шансовете вече щяха да са много малки. Може би трябваше да опита, когато Младши му подаде през решетките чашата със солена вода… само че Младши гореше от желание да използва пистолета си. Рискът щеше да е голям, а Барби не беше толкова отчаян. Все още не беше.

Освен това… Къде щеше да отиде?

Ако избягаше и се скриеше някъде, щеше да изложи на опасност приятелите си. А след тежки „разпити“, проведени от ченгета като Мелвин и Младши, те може би щяха да стигнат до извода, че Купола е най-малкият им проблем. Големия Джим вече се беше метнал на седлото, а такива като него яздеха здраво. Често изтощаваха коня до смърт.

Той се унесе в неспокоен сън. Сънува русото момиче, което караше стария пикап. Сънува, че то го качва и че успяват да се измъкнат от Честърс Мил точно навреме. Тъкмо когато момичето разкопчаваше блузката си, за да му покаже бледолилавия си дантелен сутиен, един глас каза:

— Как я караш, гадино? Хайде ставай!

22.

Джаки Уетингтън прекара нощта в къщата на семейство Евърет. Въпреки че децата кротуваха и че леглото в стаята за гости беше удобно, тя не мигна. Към четири часа сутринта вече беше решила какво трябва да се направи. Осъзнаваше рисковете, осъзнаваше също така, че няма да се успокои, докато Барби е затворен в килията. Ако й беше по силите да организира някаква съпротива (или просто да предизвика задълбочено проучване на убийствата), отдавна щеше да го е направила. Познаваше се обаче много добре и затова такива мисли дори не й минаваха през главата. В Гуам и Германия се беше справяла добре със задачите си, които основно се състояха в будене на заспали в баровете войници, преследване на избягали и разчистване след катастрофи, но случващото се в Честърс Мил не беше работа за един главен сержант. Нито пък за единствената в градчето полицайка ма редовна служба, чиито колеги мъже я наричат зад гърба й „цицана“. Те си мислеха, че тя не знае, но тя знаеше. Сега обаче пубертетският сексизъм на училищно ниво беше най-малкият й проблем. На това трябваше да бъде сложен край и президентът на Съединените щати беше възложил тази задача на Дейл Барбара. Но волята на главнокомандващия не беше най-важното в случая. Най-важното беше да не изоставяш другарите си в беда. Свещеното правило. Като за начало Барби трябваше да разбере, че не е сам. Така той щеше да може да планира по-добре действията си.

Когато в пет сутринта Линда слезе на долния етаж, първите слънчеви лъчи се опитваха да се промъкнат през прозорците. Дърветата и храстите отвън не помръдваха, нямаше абсолютно никакъв вятър.

— Трябва ми пластмасова купа — каза Джаки. — Трябва да бъде малка и непрозрачна. Имаш ли?

— Разбира се, но защо ти е?

— Защото ще занесем закуска на Дейл Барбара. Овесени ядки. На дъното ще оставим бележка.

— Какви ги говориш? Джаки, не мога да направя такова нещо. Имам деца.

— Знам. Но ти ми трябваш, защото няма да ме пуснат долу сама. Ако бях мъж, може би щяха да ме пуснат, но тези тук са пречка. — Тя посочи гърдите си. — Имам нужда от теб.

— Каква бележка?

— Ще го освободя утре вечерта. — По гласа й не си личеше, че се вълнува. — По време на градската среща. В това няма да те намесвам.

— Няма да ме намесваш! — Линда стискаше нощницата си.

— По-тихо! Може би Ромео Бърпи… ако успея да го убедя, че Барби не е убил Бренда. Ще си нахлузим чорапи на главите, за да не ни познаят. Никой няма да се изненада, местните хора вече си мислят, че той има много поддръжници.

— Те си полудяла!

— Не. По време на градската среща в участъка ще има съвсем малко полицаи. Трима-четирима, ако имаме късмет — двама. Сигурна съм.

— Аз не съм!

— Има време до утре вечерта. Преди това той трябва да ги залъже. А сега ми дай купата.

— Джаки, не мога да го направя.

— Да, можеш — обади се Ръсти, който неочаквано се беше появил на прага. Носеше шорти и фланелка на „Ню Ингланд Пейтриътс“. — Трябва да поемем някакъв риск, въпреки децата. Нещата няма да се оправят от само себе си.

Линда го изгледа, хапейки долната си устна. След това се наведе и започна да тършува из един от шкафовете.

— Купата е тук някъде.

23.

Когато влязоха в сградата на полицейското управление, те видяха, че на рецепцията няма никого — Фреди Дентън се беше прибрал вкъщи да поспи. Наоколо обаче се мотаеха неколцина от новите полицаи, пиеха кафе и разговаряха на висок глас — за тях беше вълнуващо да са на крак в такъв ранен час. Джаки забеляза двама от многобройните братя Килиан, рокерката Лорън Конри, която беше редовен посетител на „Дипърс“, и Картър Тибодо. Не знаеше имената на другите, но двама от тях познаваше по физиономия, момчета, които редовно припкаха от училище, вземаха наркотици и нарушаваха Правилника за движение по пътищата. Новите полицаи (най-новите от новите) не носеха униформи. Те бяха завързали сини ленти на ръцете си.

Почти всички имаха пистолети.

— Какво правите тук толкова рано? — попита Тибодо и се приближи. — Аз поне имам извинение — свършиха ми обезболяващите.

Другите започнаха да се кикотят като тролове.

— Донесохме закуска на Барбара — отговори Джаки. Не искаше да поглежда Линда, защото се страхуваше, че изражението на приятелката й е издайническо.

Тибодо надникна в купата.

— Без мляко?

— Не му трябва мляко — изсъска тя и се изплю в купата — Аз ще намокря овесените ядки.

Част от полицаите нададоха възторжени викове. Чуха се и ръкопляскания.

Двете полицайки бяха стигнали до стълбите, когато Тибодо каза:

— Дайте ми това.

Джаки застина на място. За момент си представи как хвърля купата в лицето му, а после си плюе на петите. Спря я един прост факт — нямаше къде да избягат. Дори и да успееха да се измъкнат от участъка, онези щяха да ги спипат още преди да са стигнали до военния мемориал.

Линда взе купата от ръцете на Джаки и я показа ни Тибодо. Той надникна вътре. Вместо да започне да рови и купата, търсейки скрити предмети, също се изплю в нея.

— Моят принос — поясни.

— Чакайте, чакайте — каза Конри — високо, червенокосо момиче, с тяло на модел и съсипани от акнето бузи. Леко фъфлеше, защото си беше завряла показалеца в носа. — Имам тук една мръсотийка. — Госпожица Конри извади един голям сопол и го постави в купата.

Гръмнаха аплодисменти, а някой се изкряска:

— Лори изкопа зелено злато!

— Във всяка кутия с овесени ядки трябва да има играчка — каза тя и се усмихна глуповато. После постави ръката си върху дръжката на четирийсет и петкалибровия пистолет, който носеше. Джаки си помисли, че колкото е кльощава, ако изобщо някога се наложи да натисне спусъка, откатът ще я събори на земята.

— Всичко е готово — каза Тибодо. — Ще дойда да ви правя компания.

— Добре — отвърна Джаки. Изтръпна, когато си помисли, че за малко не беше сложила бележката в джоба си, за да се опита по-късно да я подаде на Барби. Изведнъж рискът, който поемаха, й се стори безумен… но вече беше твърде късно. — Но стой близо до стълбите. А ти, Линда, върви зад мен. Няма да поемаме никакви рискове.

Тя си помисли, че Тибодо ще възрази, но той си затрая.

24.

Барби се надигна и седна на леглото. Джаки Уетингтън стоеше пред килията, в едната си ръка държеше бяла пластмасова купа. Стоящата зад нея Линда Евърет беше извадила пистолета си, стискаше го с две ръце, като го държеше насочен към пода. Картър Тибодо беше най-отзад, до стълбите. Косата му беше разрошена, а под закопчаната му синя риза се виждаше превръзка — кучето очевидно здраво го беше захапало за рамото.

— Здравейте, полицай Уетингтън — каза Барби. През тесния прозорец се процеждаше слаба светлина. От тези първи слънчеви лъчи, които правят живота да изглежда смешен. — Невинен съм по всички обвинения. Това дори не са обвинения, защото аз не съм бил…

— Млъквай — изсъска отзад Линда. — Твърденията ти не ни интересуват.

— Давай, русокоске — каза Картър. — Ти си на ход. — Той се прозя и почеса превързаното си рамо.

— Стой там — нареди Джаки на Барби. — И никакво мърдане. — Барби се подчини. Тя пъхна пластмасовата купа през решетките и я остави на пода.

Той вдигна купата. Вътре имаше сухи овесени ядки. Най-отгоре блестеше плюнка. Имаше и още нещо — голям зелен, влажен сопол, по който се виждаха кървави жилки. И въпреки това стомахът му изкъркори. Беше много гладен.

Чувстваше се и обиден. Защото беше смятал, че Джаки Уетингтън, за която от пръв поглед беше разбрал, че е служила в армията (отчасти по прическата й и основно по поведението й), не може да направи подобно нещо. Не се беше трогнал много от презрението на Хенри Морисън. Но сега беше по-тежко. А и другата полицайка — жената на Ръсти Евърет — го гледаше така, сякаш е някакъв рядък вид жилещо насекомо. Той се беше надявал, че поне малка част от редовните полицаи…

— Яж — провикна се Тибодо откъм стълбището. Приготвихме ти хубава храна. Нали така, момичета?

— Така е — съгласи се Линда. Устните й потрепнаха. Нищо и никакъв тик, но заради него сърцето на Барби се поотпусна. Той стигна до извода, че тя се преструва. Може би беше твърде голям оптимист, но…

Тя се премести лекичко, закривайки Джаки от погледа на Тибодо… не че имаше нужда да го прави. Точно в този момент Тибодо се опитваше да надникне под превръзката си.

Джаки погледна назад, за да се увери, че е чисто, след това посочи купата, обърна дланите си нагоре и вдигна вежди — „Съжалявам“. Посочи Барби с пръст — „Внимавай“.

Той кимна.

— Приятна закуска, мръснико — каза Джаки. — Ще ти приготвим нещо още по-хубаво за обяд. Може би лайнен хамбургер.

Тибодо, който човъркаше превръзката, се изсмя гадно.

— Не знам обаче дали тогава все още ще имаш зъби, с които да дъвчеш — смотолеви Линда.

На Барби изобщо не му хареса, че тя проговори. В гласа й не се долавяше нито злоба, нито гняв, а само страх. Бедната жена явно мечтаеше колкото се може по-скоро да се махне оттук. Тибодо като че ли не се усети. Той все още проверяваше какво е състоянието на рамото му.

— Хайде — каза Джаки. — Не искам да го гледам как се храни.

— Достатъчно ли са мокри? — попита Тибодо. Той стана, когато двете жени стигнаха до стълбището. Линда прибра пистолета си в кобура. — Защото ако не са… — Той се изкашля, за да изкара храчка.

— Ще се справя и така — отговори Барби.

— Разбира се, че ще се справиш — каза Тибодо. — Засега. После вече ще ти е трудно.

Те се заизкачваха по стълбите. Тибодо вървеше най-отзад и възползвайки се от това, шляпна Джаки по задника. Тя се засмя и го перна игриво. Справяше се добре, много по-добре от Линда. Но и двете бяха проявили голям кураж. Невероятен кураж.

Барби извади сопола от овесените ядки и го метна в ъгъла, където се беше изпикал. Избърса ръцете си в ризата, след това започна да рови из купата. Пръстите му напипаха хартия.

Гледай да издържиш до утре вечерта. Ще се опитаме те измъкнем, но помисли къде можеш да се скриеш после. Знаеш какво трябва да направиш с бележката.

Барби наистина знаеше.

25.

Един час след като изяде бележката, а после и овесените ядки, по стълбите заехтяха тежки стъпки. Идваше големия Джим Рени, докаран с костюм и вратовръзка и готов и днес да направлява живота под Купола. Следваше го Картър Тибодо и едно момче — Килиан, съдейки по фирмата на главата му. Момчето, което някои биха нарекли „бавнозагряващ“, мъкнеше стол. То подаде стола на Тибодо, който от своя страна го постави пред килията в края на коридора.

Рени седна, като преди това внимателно дръпна нагоре крачолите на панталоните си, за да не се измачкат.

— Добро утро, господин Барбара. — Като че ли с удоволствие натърти на „господин“.

— Съветник, Рени — отвърна Барби. — Какво мога да направя за вас, освен да ви кажа името, званието и номера си, който… вече не съм сигурен дали помня?

— Признай си. Така ще ни спестиш известни неприятности и ще се погрижиш за душата си.

— Миналата вечер господин Сиърлс спомена нещо за мъчения с вода — каза Барби. — Попита ме дали съм виждал такива в Ирак.

Устата на Рени се изви в усмивчица, която сякаш казваше: „Говори ми, говори ми, говорещите животни са изключително интересни.“

— Да си призная честно, виждал съм. Нямам представа колко често се използва тази техника, в докладите не се споменава много точно, но съм присъствал два пъти. Един от мъжете си призна, но признанията му не струваха пукната пара. Човекът, който според него правел бомби за „Ал Кайда“, се оказа учител, напуснал Ирак преди четиринайсет месеца. Другият мъж получи конвулсии и мозъкът му „изгърмя“, така че нищо не призна. Ако можеше обаче, щеше да го направи. Всички, които биват измъчвани по този начин, признават, обикновено за минути. Аз едва ли ще съм изключение.

— Тогава защо не си спестиш неприятностите?

— Изглеждате ми изморен, сър. Добре ли сте?

Усмивчицата се превърна в леко смръщване, което произлизаше от дълбоката бръчка между веждите на Рени.

— Не се занимавай със здравословното ми състояние. Това е просто съвет, господин Барбара. Не се шегувай с мен и аз няма да се шегувам с теб. Мисли за собственото си здраве. Сега може би си добре, но всичко на този свят е изменчиво. Промените стават за минути. Нали разбираш, аз наистина се чудя дали да не те поизмъчвам. Всъщност сериозно обмислям тази идея. Така че признай, че си извършил тези убийства. Спести си болката и неприятностите.

— Не съм съгласен. Ако ме подложите на мъчения, ще започна да дрънкам какво ли не. Имайте това предвид, когато решавате кой да присъства на излиянията ми.

Рени се позамисли. Имаше доста спретнат вид, особено пък за такъв ранен час, но жълтеникавият цвят на лицето му и синкавите петна около очичките му не говореха за добро здраве. Ако Големия Джим просто се строполеше мъртъв, последиците вероятно щяха да са две. Първо, гадните политически ежби в Мил щяха да престанат. Второ, в последвалата кървава баня щеше да пострада не само Барби (сигурно щяха да го линчуват, а не да го разстрелят), но и предполагаемите му съмишленици. Джулия сигурно щеше да е първа в списъка. А номер две — Роуз. Уплашените хора са склонни да правят странни асоциации и да търсят вина къде ли не.

Рени се обърна към Тибодо:

— Дръпни се назад, Картър. Иди до стълбите, ако обичаш.

— Но ако той се опита да те нападне…

— Тогава ще го убиеш. Той знае това. Нали така, господин Барбара?

Барби кимна.

— Освен това аз нямам намерение да се приближавам повече. Затова искам да се дръпнеш назад. Ще си поговорим с него насаме.

Тибодо се дръпна назад.

— Така, господин Барбара, за какви неща има вероятност да се раздрънкаш?

— Знам всичко за лабораторията за производство на метамфетамини. — Барби говореше съвсем тихо. — Началник Пъркинс знаеше и се канеше да те арестува. Бренда намери файла в компютъра му. Затова си я убил.

Рени се усмихна.

— Невероятна измислица.

— Щатският прокурор ще е на друго мнение, като се имат предвид мотивите ти. Тук не говорим за някаква си лабораторийка, а за завод за наркотици.

— До края на деня компютърът на Дюк Пъркинс ще бъде унищожен. Нейният също. Предполагам, че има копия на разни документи в домашния сейф на Дюк. От тях няма никаква полза, разбира се. Гадни политически боклуци, изсмукани от мозъка на човек, който винаги ме е мразил. Но дори и да има копия, сейфът ще бъде отворен, а документите — изгорени. За благото на града, не за моето. Ситуацията е кризисна. Всички ние трябва да сме единни.

— Преди да умре, Бренда предаде копие от файла на един човек.

Големия Джим се ухили, показвайки два реда дребни зъби.

— Както сме се разприказвали дружески, да ти кажи и аз нещо, а?

Барби разтвори длани, за да покаже, че няма нищо против.

— Представете си, че Бренда идва да ме види и ми казва същото нещо. Тя ми обяснява, че е дала копието за което говориш, на Джулия Шамуей. Но аз знам, че това не е вярно. Може и да е искала да го даде, но не го е направила. Дори и да беше… — Той сви рамене. Миналата вечер твоите приятели изгориха редакцията на вестника. Каква грешка от тяхна страна само. Или пък идеята беше твоя?

Барби повтори:

— Има още едно копие. Знам къде е то. Ако ме измъчвате, ще посоча местонахождението му. На висок глас.

Рени се засмя:

— Наистина изглеждаш доста искрен, господин Барбара, но аз цял живот съм се занимавал с пазарене и веднага подушвам блъфовете. Може би просто трябва да заповядам незабавно да те екзекутират. Градът ще се радва.

— Колко ще се радва, ако го направиш, преди да са открил моите съмишленици? Възможно е дори Питър Рандолф да се възпротиви, а той е само един глупав, уплашен подлизурко.

Големия Джим се изправи. Увисналите му бузи бяха придобили цвета на добре изпечена тухла.

— Ти май не разбираш с кого се будалкаш.

— Много добре разбирам. Виждал съм много такива като теб в Ирак. Носят тюрбани вместо вратовръзки, но иначе са същите. По същия начин дрънкат и за Господ.

— Добре де, разубеди ме, няма да те измъчваме — каза Големия Джим. — Много жалко, защото винаги съм искал да присъствам на такова нещо.

— Не се съмнявам.

— Засега ще те държим в тази уютна килия, става ли? Съмнявам се, че ядеш много, защото храната пречи на мисленето. Знае ли човек. Ако си сговорчив, може и да реша да те оставя жив. Интересувам се например от имената на тези, които са против мен. Пълен списък. Давам ти четирийсет и осем часа. След това, ако не ме убедиш, че заслужаваш друго, ще заповядам да те екзекутират на площада пред военния мемориал. Целият град ще присъства. Ще се получи истински нагледен урок.

— Наистина нямаш добър вид, съветник.

Рени го изгледа мрачно.

— Такива като теб създават повечето проблеми в света. Ако не смятах, че екзекуцията ти ще обедини града и ще доведе до така желаното пречистване, бих накарал Тибодо да те застреля веднага.

— Направи го, и всичко ще излезе наяве тогава — каза Барби. — Всички в града ще разберат какви ги вършиш. Да видим после как ще постигнеш консенсус на шибаната среща, тиранин такъв.

Вените по врата на Големия Джим се издуха, а друга вена запулсира в центъра на челото му. За момент той изглеждаше така, сякаш всеки момент ще експлодира. След това се усмихна:

— Имаш отличен за усилията, господин Барбара. Не лъжеш.

Той си тръгна. Всички си тръгнаха. Облян в пот, Барби седна на леглото. Знаеше колко близо до ръба беше отишъл. Рени имаше причини да го държи жив, но на тях едва ли можеше да се разчита много. А бележката, която Джаки Уетингтън и Линда Евърет донесоха? Очевидно Линда знаеше доста неща и затова се страхуваше и то не само за себе си. За него щеше да е по-малко рисковано да се опита да избяга, използвайки ножа. Като се имаше предвид сегашното ниво на професионализъм в полицейския участък на Честърс Мил, едва ли щеше да му е кой знае колко трудно. Да, щеше да му трябва и късмет, но можеше да се справи.

Той обаче нямаше как да им каже, че иска да опита да се измъкне сам.

Барби легна и сплете пръсти под главата си. Един друг въпрос обаче го измъчваше най-много — какво се беше случило с копието от файла „Вейдър“, предназначено за Джулия? Защото то не беше стигнало до нея. Барби беше сигурен, че по този въпрос Рени не греши.

Нямаше как да разбере. Нищо друго не му оставаше, освен да чака.

И Барби зачака, легнал по гръб, загледан в тавана.

Изпейте песента на онази мъртва група

1.

Когато се върнаха, Линда и Джаки видяха, че Ръсти и момичетата седят на стъпалото пред входа и ги чакат. Децата все още бяха по нощници — леки памучни нощници, а не фланели, каквито обикновено носеха по това време на годината. Въпреки че още нямаше седем сутринта, термометърът, поставен от външната страна на кухненския прозорец, показваше деветнайсет градуса.

При нормални обстоятелства, двете момичета щяха да се хвърлят в прегръдките на майка си доста преди Ръсти, но тази сутрин той ги изпревари. Той хвана Линда през кръста, а тя обви ръцете си около врата му, притискайки се силно в тялото му. Това не беше прегръдка от типа „здравей, хубавецо“, а по-скоро хватка на удавник.

— Добре ли си? — прошепна той в ухото й.

Тя кимна, косата й погъделичка бузата му. После отстъпи назад. Очите й светеха.

— Бях сигурна, че Тибодо ще погледне в овесените ядки. Добре че Джаки предложи да се изплюем вътре. Гениално, но бях сигурна…

— Мама защо плаче? — попита Джуди. Гласът й трепереше, и тя беше на път да се разплаче.

— Не плача — отвърна Линда и избърса очите си. — Е може би съвсем мъничко. Защото много се радвам да видя баща ви.

— Всички се радваме да го видим! — заяви Джанел на Джаки. — Защото моят татко… той е шефът.

— Я, какви новини — каза Ръсти, след това целуна Линда по устата. Страстно.

— По устата! — възкликна Джанел. Джуди покри очите си с длан и се изкикоти.

— Хайде, момичета, люлките — каза Джаки. — След това ще се приготвяте за училище.

— Искам лупинги! — изкрещя Джанел и поведе колоната.

— Училище? — попита Ръсти. — Наистина?

— Наистина — отговори Линда. — Единствено малките, в основното училище на Ийст Стрийт. Само сутринта. Уенди Голдстоун и Елън Вейндестин проявиха желание да поемат класовете. Най-малките ще са в една стая, а по-големите — в друга. Не вярвам да научат нещо, но поне ще имат занимание. А и така ще се върнат към нормалния живот. Може би. — Тя погледна към небето, което въпреки че беше безоблачно, леко жълтееше. Заприлича й на синьо око, замъглено от перде. — И аз бих искала малко нормален живот. Погледни небето.

Ръсти хвърли поглед нагоре, след това прегърна жена си, за да й даде увереност.

— Не се усетиха? Сигурна ли си?

— Да, но всичко беше на косъм. Тези неща изглеждат забавни в шпионските филми, но в реалния живот е съвсем друго. Аз няма да участвам при освобождаването му, скъпи. Заради момичетата.

— Диктаторите винаги държат децата за заложници — възрази Ръсти. — Човек все някога трябва да се възпротиви на тази мръсна хватка.

— Но не тук и не сега. Идеята беше на Джаки, нека тя да се оправя. Аз няма да участвам, и ти няма да участваш. Няма да го позволя. — Изражението й обаче я издаваше, личеше си, че би се включила по негово настояване. Ако това го правеше шеф, той не искаше да е шеф.

— Ще ходиш ли на работа? — попита той.

— Разбира се. Децата отиват при Марта, тя завежда децата на училище, Линда и Джаки се явяват на работа — още един ден под Купола. Всичко друго би изглеждало странно. Не ми харесва, че мисля по този начин. — Въздъхна тежко. — Освен това съм изморена. — След като се увери, че децата са далече и няма как да я чуят, добави: — Ужасно изморена. Почти не съм спала. Ти ще ходиш ли в болницата?

Ръсти поклати глава.

— Джини и Туич ще трябва да се оправят сами, поне до обяд… мисля обаче, че с помощта на новия няма да имат проблеми. Търстън си пада леко хипар, но е печен. Ще отида при Клеър Макклачи. Трябва да поговоря с онези деца и да отида до мястото, на което са отчели висока радиация.

— Какво да казвам, когато ме попитат къде си?

— Той се замисли.

— Ами… истината. Поне част от нея. Казвай, че търся генератора на Купола. Това вероятно ще накара Рени да обмисли внимателно следващите си стъпки.

— Със сигурност ще ме попитат къде си точно. Тогава?

— Казвай, че не знаеш, но че си чула да споменавам нещо за западната част на града.

— Блек Ридж е на север.

— Да. Трябва да се покрия, в случай че Рени поръча на Рандолф да изпрати хайка по петите ми. Ако ти се обадят по-късно, кажи им, че си била изморена и вероятно си се объркала. И скъпа, преди да отидеш в участъка, направи списък на хората, които според теб не вярват, че Барби е извършил убийствата. — Замисли се, защото пак започваше да разделя хората на свои и чужди. — Трябва да поговорим с тях преди утрешната среща. Много дискретно.

— Ръсти, сигурен ли си? След пожара миналата нощ всички в града искат да разберат кои са приятелите на Дейл Барбара.

— Дали съм сигурен? Да. А дали ми харесва? Разбира се, не.

Тя отново погледна жълтеникавото небе, после насочи вниманието си към двата дъба в предния двор. Отпуснатите им неподвижни листа бяха придобили особен цвят. Тя въздъхна.

— Ако Рени е накиснал Барбара, то тогава вероятно е заповядал да изгорят редакцията на вестника. Знаеш това, нали?

— Знам.

— А Джаки къде ще скрие Барбара, ако успее да го освободи от затвора? Къде ще е на сигурно място?

— Трябва да помисля по този въпрос.

— Ако намериш генератора и го изключиш, цялата тази шпионска работа става безсмислена.

— Моли се да успея.

— Ще се моля. Ами радиацията? Не искам да се разболееш от левкемия или от някоя друга лоша болест.

— Помислил съм за това.

— Да питам ли?

Той се усмихна.

— Не питай. Идеята е доста шантава.

Тя вплете пръстите си в неговите.

— Внимавай.

Той я целуна нежно.

— И ти внимавай.

Те се загледаха в Джаки, която люлееше момичетата. Имаха сериозни причини да бъдат много внимателни. В същото време Ръсти стигна до извода, че рискът се превръща в основен фактор в живота му. Но трябваше да действа по такъв начин, че когато се бръсне сутрин, да може да се гледа в огледалото.

2.

Коргито Хорас обичаше човешката храна.

Всъщност коргито обожаваше човешката храна. Тъй като беше малко едричък (а и през последните години космите около муцуната му бяха започнали да посивяват), той не трябваше да я яде. Джулия беше проявила благоразумие и беше престанала да му подхвърля лакомства, когато ветеринарят безцеремонно заяви, че преяждането скъсява живота на домашния й любимец. Този разговор се беше провел преди шестнайсет месеца и оттогава Хорас се хранеше с гранулирана кучешка храна, като от време на време намазваше по някоя диетична кучешка бисквитка. Бисквитките приличаха на опаковъчен стиропор и съдейки по укорителния поглед, който той й хвърляше, преди да ги погълне, Джулия предположи, че вкусът им едва ли е много по-различен. Но тя отстояваше позициите си — никакви препържени пилешки кожички, никакъв чипс, никакви залъци от сутрешната й поничка.

По този начин приемът на забранени храни от страна на Хорас беше ограничен, но не й преустановен. Диетата го принуди сам да си търси храна, което всъщност му доставяше удоволствие, защото така си припомняше ловните инстинкти на предците си. Сутрешните и вечерните разходки за него бяха източник на кулинарни наслади. Хората хвърляха невероятни неща в канавките покрай главната и Уест Стрийт — улици, по които Джулия често го разхождаше. Там той намираше пържени картофки, бисквити с фъстъчено масло и опаковки от сладолед с полепнали по тях парченца шоколад. Веднъж дори попадна на голямо парче пай, което се озова в стомаха му, преди някой да успее да изрече думата „холестерол“.

Той не успяваше да налапа всички лакомства, които надушваше. Понякога Джулия забелязваше, че той е намерил нещо, и дръпваше каишката. Все пак си похапваше добре, защото докато го разхождаше, стопанката му често четеше я книга, я „Ню Йорк Таймс“. Това, че биваше пренебрегван за сметка на „Таймс“, невинаги му харесваше — например, когато искаше хубаво да бъде почесан по корема, — но по време на разходките пренебрегването беше блаженство. За малките жълти коргита пренебрегването означава закуска.

Тази сутрин също го пренебрегваха. Джулия и другата жена — собственичката на къщата (със сигурност беше собственичката, защото миризмата й се усещаше навсякъде, особено около стаичката, в която хората се изхождат и маркират територията си), разговаряха. Другата жена се разплака и Джулия я прегърна.

— По-добре съм, но не съм съвсем добре — каза Андрея. Те бяха в кухнята. Хорас подушваше кафето което пиеха. Студено кафе, не топло. Подушваше и сладки. Сладки с глазура. — Искам ги. — Ако тя говореше за сладките с глазура, Хорас също ги искаше.

— Вероятно още дълго време ще изпитваш нужда от тях — рече Джулия, — но това не е най-важното. Поздравявам те за куража, Анди, но Ръсти беше прав — глупаво и опасно е да ги спираш внезапно. Цяло чудо е, че не си получила гърч.

— Май получих. — Андрея отпи от кафето си. Хорас чу сърбането. — Сънувах няколко страшно реалистични сънища. Веднъж сънувах пожар. Голям пожар. На Хелоуин.

— Но си по-добре.

— Мъничко. Започвам да мисля, че мога да се справя. Ако искаш остани при мен, Джулия, смятам обаче, че би могла да си намериш по-добро място. Миризмата…

— Има начини да се преборим с нея. Ще купим вентилатор с батерии от магазина на Бърпи. Ако наистина предлагаш подслон и храна за мен и за Хорас, ще приема. Имаш проблеми, не трябва да си сама.

— Май няма други варианти, мила.

— Знаеш какво имам предвид. Защо го направи?

— Защото за пръв път, откакто ме избраха, този град има нужда от мен. И защото Големия Джим каза, че няма да си получа лекарствата, ако се противопоставя на плановете му.

Хорас престана да се заслушва. Нещо друго го беше заинтересувало. Чувствителният му нос долови някаква миризма, която идваше откъм пространството между стената и единия край на кушетката. Точно на тази кушетка Андрея обичаше да седи в отминалите добри дни, когато беше прекалила с лекарствата. Тогава тя гледаше „Преследвани“ (добро продължение на „Изгубени“), „Да танцуваш със звездите“ или някой филм по HBO. Докато гледаше телевизия, тя често хапваше пуканки, като поставяше купата на малката масичка. И тъй като надрусаните хора рядко са чисти и подредени, сега под масичката се търкаляха пуканки. Хорас беше усетил тяхната миризма.

Той остави жените да си бъбрят и се промъкна под масичката. Отдолу беше доста тясно, но пък и той беше станал дребен, откакто Джулия го включи в специалната програма за отслабване на коргита. Първите пуканки бяха точно зад кафявия плик, в който се намираше файла „Вейдър“. Хорас стоеше върху името на стопанката си, написано с красивия почерк на Бренда Пъркинс, и обираше с език изненадващо богатата находка, когато Андрея и Джулия се върнаха в дневната.

Една жена каза: „Дай й това.“

Хорас вдигна глава и наостри уши. Не говореше Джулия, нито другата жена; говореше мъртъв глас. Хорас, както и всички други кучета, често чуваше гласове на мъртви хора, а понякога дори виждаше самите тях. Мъртвите бяха наоколо, но живите хора не можеха да ги видят, както не можеха и да надушат десетките хиляди миризми в природата.

„Дай това на Джулия. Тя има нужда от него, за нея е.“

Абсурдно. Джулия никога не би изяла нещо, което той е държал в устата си; Хорас знаеше това от дългия си опит. Дори ако го избуташе с муцуната си, тя пак нямаше да го изяде. Беше човешка храна, да, но същи така беше и храна от пода.

„Не пуканката. Говоря за…“

— Хорас? — Гласът на Джулия беше рязък, което означаваше, че е ядосана. Май искаше да му каже, че е лошо куче, дрън-дрън. — Какво правиш там? Излизай веднага!

Хорас включи на задна. Дари Джулия с най-чаровната си усмивка — леле, да знаеш колко те обичам, — като се надяваше, че за носа му не е залепнала пуканка. Той беше успял да налапа няколко, но усещаше, че има още големи залежи.

— Храна ли търсиш?

Хорас седна и я погледна с характерното за него възхитено изражение. Беше искрен, наистина обожаваше Джулия.

— Май трябваше да те попитам какво успя да докопаш? — Тя се наведе, за да огледа пространството между кушетката и стената.

Точно в този момент другата жена започна да издава странни звуци. Обви ръце около гърдите си, опитвайки да спре треперенето, но не успя. Миризмата й се промени и Хорас разбра, че тя ще повърне. Той я следеше внимателно с поглед. Човешкото повръщано понякога съдържаше хубави неща.

— Андрея? — каза Джулия. — Добре ли си?

Глупав въпрос. Не можеш ли да я помиришеш? Но този въпрос също беше глупав. Та Джулия едва ли можеше да подушва собствената си пот.

— Да. Не. Не трябваше да ям онази кифла със стафиди. Май ще… — Тя излезе на бегом от стаята. Хорас стигна до извода, че тя смята да добави още миризми, към тези, идващи от мястото за пишкане и акане. Джулия тръгна след нея. За момент Хорас се поколеба дали да не се мушне отново под масата, но надуши тревога у Джулия и затова се втурна по петите й.

Съвсем беше забравил за мъртвия глас.

3.

Ръсти се обади на Клеър Макклачи от колата. Беше рано, но тя отговори на първото позвъняване. Той не се изненада. Никой в Честърс Мил не спеше добре напоследък, не и без помощта на хапчета.

Тя обеща, че най-късно до осем и половина Джо и приятелите му ще са в къщата; лично щяла да ги докара, ако се наложело. После тихичко добави:

— Мисля, че Джо си пада по Нори Калвърт.

— Възможно ли е да не си пада — каза Ръсти.

— Налага ли се да ги водите там?

— Да, но не и в зоната с висока радиация. Обещавам ви госпожо Макклачи.

— Клеър. За да позволя да заведеш сина ми на място, което животните очевидно се самоубиват, трябва да си говорим на първо име.

— Доведи Бени и Нори у вас, а аз обещавам да се грижа за тях и за Джо по време на екскурзията. Става ли?

Клеър се съгласи. Пет минути след като затвори телефона, Ръсти напусна зловещо пустата Мотън Роуд и подкара по Дръмънд Лейн — къса уличка, на която се намираха най-хубавите къщи в Ийстчестър. На пощенската кутия пред най-хубавата от най-хубавите пишеше „Бърпи“. Не след дълго се озова в кухнята на Бърни, където жената на Ромео — Микела, му наля кафе (топло кафе — генераторът в тяхната къща все още работеше). Лицата и на двамата бяха бледи и мрачни. Роми беше с костюм, а Микела все още беше по пеньоар.

— Как мислиш, дали онзи мъж Барби наистина е убил Бренда? — попита Роми. — Защото ако я е убил драги приятелю, аз лично ще го пречукам.

Микела докосна ръката му.

— Ти не би постъпил толкова глупаво, скъпи.

— Според мен не е виновен — отговори Ръсти. — Мисля, че са го натопили. Но това да си остане между нас, защото иначе може да имаме сериозни проблеми.

— Роми обичаше тази жена. — Микела се усмихваше, но гласът й беше хладен. — Повече от мен вероятно.

Роми не отрече, нито пък потвърди, всъщност като че ли изобщо не чу жена си. Той се приведе към Ръсти и вторачи кафявите си очи в него.

— Какво имаш предвид, докторе? Как така са го натопили?

— Хайде да не говорим за това сега. Дошъл съм тук по друга работа, която, опасявам се, също е секретна.

— Щом е така, аз не искам да присъствам. — Микела напусна стаята, взимайки чашата си с кафе.

— Тази жена няма да ми пусне нощес — измърмори Роми.

— Съжалявам.

Роми сви рамене.

— Имам друга, в другия край на града. Мики знае, по се преструва, че не знае. Кажи ми каква е тази работи докторе!

— Едни деца смятат, че са намерили устройството което генерира Купола. Малки са, но са умни. Вярвам им. Имат Гайгеров брояч, с помощта на който са отчели висока радиация на Блек Ридж Роуд. Радиацията не е била опасна, но пък и те не са се приближавали много.

— Близо до кое? Какво са видели?

— Мигаща пурпурна лампичка. Знаеш ли къде е старата овощна градина?

— Да. Имота на Маккой. Водил съм момичета там. Целият град се вижда като на длан. Имах един стар уилис… — Той се замечта за момент. — Е, няма значение. Просто някаква мигаща лампичка?

— Попаднали също така на много мъртви животни — елени, мечка. Децата стигнали до извода, че животните са се самоубили.

Роми го изгледа мрачно.

— Идвам с теб.

— Съгласен съм… донякъде. Един от нас ще трябва да се приближи съвсем, и този някой ще съм аз. Само че ми трябва предпазен костюм.

— Какво си наумил, докторе?

Ръсти започна да му обяснява. Когато приключи, Роми извади един пакет „Уинстън“ и му предложи цигара.

— Любимите ми. — Медикът си взе една. — Е, какво мислиш?

— О, мога да ти помогна — отвърна Роми и запали цигарите. — В моя магазин има всичко, това е добре известно. — Той посочи към Ръсти с цигарата си. — Но няма да ти е приятно твои снимки да излязат във вестника, защото ще изглеждаш ужасно смешно.

— Не ми пука за това — каза Ръсти. — Вестникът изгоря снощи.

— Чух. Пак онзи Барбара. Приятелите му.

— Наистина ли вярваш, че той е замесен?

— О, аз съм вярващ човек. Когато Буш каза, че Ирак има ядрено оръжие, аз му повярвах. Дори започнах да убеждавам хората, че президентът не греши. Вярвам и че Осуалд е действал сам.

Микела се провикна от другата стая:

— Я зарежи този фалшив френски акцент.

Бърпи се ухили на Ръсти така, сякаш искаше да каже: „Виждаш ли на какъв тормоз съм подложен“, после отговори на жена си:

— Да, скъпа. — Вече нямаше и следа от френския му акцент. Той отново погледна събеседника си. — Остави колата си тук. Ще отидем с моя микробус. По-широк е. Ще ме оставиш в магазина, а после ще отидеш да вземеш онези деца. Аз ще приготвя предпазния ти костюм, но що се отнася до ръкавици… не знам.

— В рентгенологията на болницата има ръкавици с оловно покритие. Стигат чак до лактите. Мога да взема една от престилките…

— Добра идея, би било ужасно да ти пострадат сперматозоидите.

— Вероятно ще намеря и предпазни очила, от онези, които техниците и рентгенолозите са ползвали през седемдесетте. Макар че може и да са ги изхвърлили. Надявам се, че радиацията няма да е много по-висока от последния отчет, направен от децата, който всъщност е бил в зелената зона.

— Да, ама нали каза, че те не са се приближили.

Парамедикът въздъхна.

— Ако стрелката на Гайгеровия брояч покаже между осемстотин и хиляда, запазването на плодовитостта ми ще бъде най-малката ми грижа.

Преди да тръгнат, Микела (вече носеше къса пола и семпъл пуловер) нахлу в кухнята и започна да мъмри съпруга си. Щял да ги въвлече в неприятности. Случвало се било преди, сега пак щяло да се случи същото. Само че сега щяло да бъде много по-зле.

Роми я взе в прегръдките си и започна да й говори на френски. Тя също премина на френски, като засъска злобно. Той не й се даваше. Тя го удари два пъти с юмрук в рамото, след това изкрещя и го целуна.

Когато излязоха отвън, Роми сви сконфузено рамене:

— Тя си е такава. Има душа на поет и нрав на куче.

4.

Когато Ръсти и Ромео Бърпи стигнаха в универсалния магазин, Тоби Манинг вече чакаше отпред, готов да отвори и да започне да обслужва клиенти, ако Роми пожелае. Петра Сиърлс, която работеше в аптеката отсреща, му правеше компания. Бяха седнали на пластмасови столове, на чиито подлакътници висяха етикетчета с надпис: „Край на голямата лятна разпродажба“.

— Сигурно няма да искаш да ми кажеш нищо за предпазния костюм, който ще направиш преди… — Ръсти погледна часовника си — … десет часа?

— Така ще е по-добре — увери го Роми. — Ще ме помислиш за луд. Действай, докторе. Отиди да вземеш ръкавиците, очилата и престилката. Поговори с децата. Ще ми трябва малко време.

— Ще отваряме ли, шефе? — попита Тоби, когато Роми излезе от микробуса.

— Не знам. Може би следобед. Тази сутрин имам малко работа.

Ръсти потегли към болницата. Едва когато стигна до Таун Комън Хил, осъзна, че Тоби и Петра са вързали сини кърпи на ръцете си.

5.

Няколко секунди преди да се откаже от търсенето, в един от шкафовете в рентгенологията Ръсти намери ръкавици, престилки и предпазни очила. Каишката на очилата беше скъсана, но той не се съмняваше, че Роми ще разреши някак си проблема. Зарадва се, че не му се наложи да обяснява защо тършува из шкафовете. Всички в болницата като че ли спяха.

Той излезе навън, подуши въздуха — застоял, миришещ леко на дим — и погледна на запад, към черното петно, което се беше появило след ракетните удари. Заприлича му на кожен тумор. Осъзна, че се е концентрирал изцяло върху Барби, Големия Джим и убийствата защото те бяха човешкият фактор — нещо, от което той разбираше. Но пренебрегването на Купола би било грешка, грешка, която можеше да доведе до катастрофални последици. Купола трябваше да бъде премахнат колкото се може по-скоро, иначе родителите му (те страдаха от белодробни болести) щяха да имат проблеми. А те бяха просто канарчетата във въглищната мина.

Онова пожълтяло сякаш от никотин небе.

— Не е добре — промърмори той и хвърли насъбраните вещи в багажника на микробуса. — Изобщо не е добре.

6.

Трите деца бяха в къщата на Макклачи, когато Ръсти пристигна. Изглеждаха неестествено притихнали, като се имаше предвид, че до края на тази октомврийска сряда можеха да станат национални герои. Ако съдбата им се усмихнеше, разбира се.

— Готови ли сте? — попита сърдечно той, въпреки че не беше в кой знае колко добро настроение. — Преди да тръгнем за натам, трябва да се отбием в магазина на Бърпи, но това няма да отнеме много…

— Първо трябва да ти кажат нещо — подхвана Клеър — Налага се за съжаление. Нещата вървят на зле. Искаш ли чаша портокалов сок? Опитваме се да го изпием преди да се е вкиснал.

Ръсти доближи палеца и показалеца си един към друг, за да покаже, че иска съвсем малко. Не харесваше особено портокалов сок, само търсеше повод да отпрати Клеър, а и му се струваше, че тя гори от желание да излезе. Беше бледа и като че ли се страхуваше. Той предположи, че страховете й не са породени от това, което са намерили децата. Тук имаше някаква друга причина.

„Точно това ми трябва“ — помисли си той.

Когато тя излезе, Ръсти каза:

— Разказвайте!

Бени и Нори погледнаха Джо. Той въздъхна, отметна назад падналия на челото му кичур и пак въздъхна. Приликата между този сериозен младеж и детето, което преди три дена лудуваше в полето на Олдън Динсмор, беше съвсем малка. Лицето му беше бледо като това на Клеър; на челото му се бяха появили няколко пъпчици (вероятно първите). Ръсти и преди беше виждал такива обриви. Обриви, причинени от стрес.

— Какво има, Джо?

— Хората разправят, че съм умен — каза той. Ръсти се разтревожи, защото забеляза, че момчето е готово да се разплаче. — Предполагам, че е така, но понякога ми се иска да не съм умен.

— Не се тревожи — обади се Бени. — В някои много важни аспекти си тъп.

— Млъкни, Бени — рече меко Нори.

Джо не обърна внимание на казаното от Бени.

— На шестгодишна възраст биех баща си на шах, а две години по-късно започнах да побеждавам и майка си. Получавам шестици в училище. Винаги печеля викторините на научна тематика. От две години сам пиша компютърни програми. Не се хваля. Ясно ми е, че съм малко странен.

Нори се усмихна и го докосна по ръката. Той пое дланта й.

— А аз просто правя връзки. Нищо друго. След А следва Б. Ако няма А, няма и Б. Вероятно няма да я има и цялата азбука.

— Какво искаш да кажеш, Джо?

— Аз смятам, че готвачът не е убил онези хора. Ние тримата смятаме така.

Той очевидно почувства облекчение, когато Нори и Бени кимнаха. Но това беше нищо в сравнение със задоволството (примесено с учудване), изписано на лицето му, когато Ръсти каза:

— Аз съм на същото мнение.

— Казах ви, че е голяма работа! — възкликна Бени. — Освен това прави страхотни шевове.

Клеър се върна с малка чаша портокалов сок. Ръсти отпи. Сокът беше топъл, но ставаше за пиене. Утре нямаше да става, те нямаха генератор.

— Защо смяташ, че не е той? — попита Нори.

— Кажете ми първо вие — настоя Ръсти. Блек Ридж за момент остана на заден план.

— Вчера сутринта видяхме госпожа Пъркинс — каза Джо. — Бяхме на общинския парцел, тъкмо започвахме да отчитаме радиацията с Гайгеровия брояч. Тя вървеше по Таун Комън Хил.

Ръсти остави чашата на масата, приведе се напред и притисна дланите си между коленете.

— В колко часа я видяхте?

— Часовникът ми спря в неделя, когато бях близо до Купола, така че не знам, но тогава хората още се биеха в супермаркета. Трябва да е било някъде към девет и петнайсет. Не по-късно от девет и петнайсет.

— Едва ли е било много по-рано. Защото онези вече са се биели. Чуваше ли се?

— Да — отговори Нори. — Голям шум вдигаха.

— И сте сигурни, че това е била Бренда Пъркинс? Да не сте видели някоя друга жена? — Сърцето на Ръсти препускаше. Ако тя е била жива по време на размириците, Барби със сигурност нямаше вина.

— Ние я познавахме — поясни Нори. — Тя ми беше шеф в скаутската организация, преди да се махна. — Фактът, че я бяха изгонили заради тютюнопушене, като че ли не беше свързан с темата на разговор, така че тя го премълча.

— От мама знам какво се говори за убийствата — каза Джо. — Тя ми разказа всичко, което е подочула. Нали разбираш, за идентификационните плочки.

— Мама не искаше да ти разказва всичко — намеси се в разговора Клеър, — но синът й понякога е много настоятелен, а и ми се стори важно.

— Така е — потвърди Ръсти. — Къде отиде госпожа Пъркинс?

Бени отговори на този въпрос:

— Първо при госпожа Гринъл, но май й каза някакво кофти нещо, защото госпожа Гринъл й затръшна вратата в лицето.

Ръсти се намръщи.

— Вярно е — каза Нори. — Май й носеше пощата. Даде на госпожа Гринъл някакъв плик. Госпожа Гринъл взе плика, после затръшна вратата.

— Хм — измънка Ръсти. Каква пък поща в Честърс Мил след петък? Най-важното беше, че Бренда е била жива и е разнасяла пратки по време, за което Барби има алиби. — Къде отиде тя след това?

— Пресече главната и тръгна по Мил Стрийт — каза Джо.

— Тази улица?

— Да.

Парамедикът се обърна към Клеър.

— Тя дали…

— Не е идвала тук — отвърна Клеър. — Може да не съм я видяла, защото слизах в килера, за да проверя какви консерви са ни останали. Бях там половин час. Даже четирийсет минути. Аз… не исках да чувам врявата в супермаркета.

Бени повтори това, което беше казал предния ден:

— Мил Стрийт има четири пресечки. Това са много къщи.

— Според мен важно е друго — каза Джо. — Обадих се на Ансън Уилър. Той преди беше скейтър, и сега от време на време ходи в Оксфорд, за да покара борда си в Ямата. Попитах го дали господин Барбара е бил на работа вчера сутринта и той ми каза, че е бил. Каза и че господин Барбара е отишъл във „Фуд Сити“, когато онези са започнали да се млатят. Бил е там с Ансън и госпожица Туичъл. Следователно господин Барбара не е убил госпожа Пъркинс, а нали помниш какво ти казах за А и Б? Ако няма А, няма и Б. Няма да я има цялата азбука.

Макар че тази метафора му се стори прекалено математическа, Ръсти разбра какво има предвид Джо. Барби вероятно нямаше алиби за другите убийства, но пък фактът, че труповете бяха намерени на едно място, навеждаше на мисълта, че убиецът е един и същ. А ако Големия Джим беше извършил едно от убийствата, както можеше да се предположи от следите по лицето на Когинс, то тогава той вероятно беше извършил и другите.

А може и да е бил Младши. Младши, който сега носеше пистолет и полицейска значка.

— Трябва да отидем в полицията, нали? — попити Нори.

— Това ме плаши — каза Клеър. — Това много, ами много ме плаши. Ами ако Рени е убил Бренда Пъркинс? И той живее на тази улица.

— Нали това ти казах вчера — вметна Нори.

— А не изглежда ли логично, след като е отишла при един от градските съветници и са й затръшнали вратата под носа, да отиде при друг, който на всичкото отгоре живее наблизо?

Джо доста снизходително рече:

— Не ми се вярва да има някаква връзка, мамо.

— Да, ама може да е отишла да се види с Джим Рени. А Питър Рандолф… — Тя поклати глава. — Когато Големия Джим му каже да скача, той пита колко високо.

— Много добре казано, госпожо Макклачи! — изкрещя Бени. — Ти си голяма работа о, майко на…

— Благодаря ти, Бени, но в този град голямата работа е Джим Рени.

— Какво ще правим? — Джо гледаше уплашено Ръсти.

Той пак се замисли за петното. И за жълтото небе. И за миризмата на дим във въздуха. И за решението на Джаки Уетингтън да освободи Барби. Да, рискът беше голям, но щеше ли да има някаква полза трите деца да дават показания пред полицейски началник, който не можеше да си избърше сам задника.

— Засега нищо. Барбара е на сигурно място. — Ръсти се надяваше да е прав. Трябва да се заемем с онова нещо. Ако наистина сте намерили генератора на Купола и ако успеем да го изключим…

— Останалите проблеми ще се решат от само себе си — каза Нори Калвърт. Изглеждаше изключително доволна.

— Възможно е — отвърна Ръсти.

7.

След като Петра Сиърлс се върна в аптеката (щяла да прави инвентаризация), Тоби Манинг попита Роми дали има нужда от помощ. Той поклати глава и отговори:

— Прибирай се вкъщи. Майка ти и баща ти имат нужда от теб.

— Само татко е тук — отвърна Тоби. — В събота сутринта майка отиде в супермаркета в Касъл Рок. Тя казва, че цените във „Фуд Сити“ са твърде високи. Какво ще правиш?

— Нищо особено — небрежно рече Роми. — Да те питам нещо, Тоби. Защо двамата с Петра сте си вързали сини парцали на ръцете?

Тоби погледна кърпата така, сякаш беше забравил за нея.

— Искаме да изразим нашата солидарност. След това което се случи миналата вечер в болницата… след всичко, което се случва…

Бърпи кимна.

— Да не са те назначили на някаква длъжност?

— Не, не. Просто… нали помниш какво стана след единайсети септември? Почти всички носеха шапки и ризи с емблемите на пожарната или на полицията в Ню Йорк. Нещо такова е и сега. — Той се позамисли. — Ако имат нужда от помощ, с радост бих откликнал, но ми се струва, че засега се справят. Сигурен ли си, че не ти трябвам?

— Ъ-хъ. А сега се изпарявай. Ще ти се обадя, ако реша да отворя следобед.

— Д-оо-бре. Очите на Тоби блестяха. — Може би трябва да направим специална разпродажба във връзка с Купола. Нали знаеш какво казват хората — когато съдбата те дари с лимони, прави лимонада.

— Ще помисля, ще помисля — промърмори Роми, въпреки че засега не смяташе да прави подобна разпродажба. Тази сутрин изобщо не му се занимаваше с разкарване на скапаните стоки с помощта на символично занижени цени. Имаше чувството, че се е променил доста за последните три дни — вече гледаше по друг начин на живота. Отчасти заради пожара. Според него в този труден момент хората се бяха сплотили, доброто в града беше излязло на преден план. Но най-много му беше повлияло убийството на някогашната му любовница Бренда Пъркинс. Ако откриеше кой е убиецът на тази изключителна личност (вече започваше да вярва, че Дейл Барбара не е виновен), щеше да го накаже. Лично.

Секцията „Домашни ремонти“ се намираше в задната част на обширния магазин, точно до „Направи си сам“. Роми взе едни големи ножици от „Направи си сам“, влезе в „Домашни ремонти“ и се отправи към най-далечния, най-тъмния и най-прашния ъгъл на царството си. Там намери две дузини от двайсеткилограмовите ролки „Санта Роза“ — материал с оловно покритие, който най-често се използва за изолация на покриви и комини. Натовари ножиците и две от ролките на една пазарска количка, после избута количката до секцията „Спортни стоки“. Започна да тършува. От време на време избухваше в смях. Да, щеше да се получи, но Ръсти Евърет щеше да заприлича на клоун.

Когато приключи, стана и поразкърши схванатия си кръст. Тогава забеляза, че в далечния край на спортната секция има плакат на елен (заснет сякаш през мерника на снайпер). Над елена пишеше: „Ловният сезон започва, време е да се въоръжите!“

Бърпи си помисли, че както вървят нещата, тази идея съвсем не изглежда лоша. Още повече, че Рени и Рандолф можеха да решат да конфискуват оръжието на обикновените граждани.

Той взе друга пазарска количка и я избута до заключения шкаф, в който бяха пушките (в неговия магазин се продаваха само продукти на „Уинчестър“). Започна да опипва връзката ключове, която висеше на колана му. Тъй като до откриването на ловния сезон оставаше само седмица, реши, че би могъл да прикрие някоя и друга липса. Той избра една „Уайлдкет 22“, една „Блек Шедоу“ и две „Блек Дифендър“. Към тях добави „Модел 70“ — подходяща за тежки метеорологични условия (с оптически мерник) и свръхлеката седемдесетица (без оптически мерник). Снабди се с подходящите амуниции, след това откара количката в офиса си и набута оръжието и амунициите в стария си зелен сейф.

Докато го отваряше, си помисли: „Държиш се като параноик, Роми.“

После реши, че изобщо не е параноик. Когато излезе отвън, за да изчака Ръсти и децата, си каза, че непременно трябва да си върже син парцал на ръката. И да накара Евърет да направи същото.

Камуфлажът е хубаво нещо. Всеки ловец на елени знае това.

8.

В осем часа сутринта Големия Джим вече беше в кабинета си. Личният му бодигард Картър Тибодо се беше вторачил в новия брой на списанието „Коли и шофьори“ и четеше статия, в която се правеше сравнение между 2012 БМВ H-car и 2011 „Форд Веспер“ R/T. И двете коли имаха страхотни показатели, но за него тези, които не знаеха, че БМВ е най-жестоката марка, нищо не разбираха. Той си помисли, че същото се отнася и за тези които не осъзнават, че сега господин Рени е нещо като 2012 БМВ H-car на Честърс Мил.

Големия Джим се чувстваше сравнително добре отчасти защото поспа още един час, след като се прибра вкъщи. В следващите дни щеше да се нуждае от много такива кратки почивки. Мозъкът му трябваше да е остър като бръснач. Имаше и нещо друго. Въпреки че не искаше да си го признае, той се тревожеше да не би аритмиите да започнат отново.

Тибодо му беше под ръка, а като се има предвид колко странно се държеше Младши напоследък (можеха да се измислят и други думи, характеризиращи постъпките му), това го освобождаваше от редица грижи. Картър приличаше на разбойник, но можеше много добре да изпълнява ролята на адютант. Големия Джим все още не беше съвсем сигурен, но му се струваше, че Тибодо е по-умен от Рандолф.

Той реши да провери дали е така:

— Колко хора пазят супермаркета, синко? Знаеш ли?

Картър остави списанието настрани и извади един малък смачкан бележник от задния си джоб. Рени му писа червена точка.

След като попрелисти бележника, Картър каза:

— Миналата нощ петима — трима редовни полицаи и двама от новите. Не е имало проблеми. Днес ще са само трима. Все от новите. Обри Тоул — братът на собственика на книжарницата, Тод Уендълстат и Лорън Конри.

— И ти стигна до умозаключението, че ще са достатъчно?

— А?

— Извинявай, изразих се малко неясно. Така ли си преценил, Картър?

— Да, ще свършат работа. Сега е светло.

Младежът отговори веднага, без да се опитва да прецени какво би желал да чуе шефът му. На Рени това доста му хареса.

— Добре. Слушай сега. Искам да отидеш при Стейси Могин. Кажи й да се обади на всички полицаи. Тази вечер в седем искам да са във „Фуд Сити“. Трябва да им кажа някои неща.

Всъщност той смяташе да им дръпне още една реч, този път без никакви задръжки. Смяташе да ги навие като ръчния часовник на дядо си.

— Добре. — Картър написа нещо в малкото си адютантско тефтерче.

— И нека всеки да се опита да доведе по един нов.

Полицаят бавно прокара върха на изгризания си молив по списъка.

— Вече имаме… само момент… двайсет и шестима.

— Може и да не са достатъчно. Нали помниш какво стана в супермаркета, а и онзи пожар в редакцията на вестника… Ако не вземем мерки, ще настане анархия, Картър. Знаеш ли какво означава тази дума?

— Ами… да. — Картър Тибодо беше почти сигурен, че „анархия“ означава нещо като стрелбище. — Дали не трябва да приберем всички оръжия?

Големия Джим се ухили, като си помисли, че Картър определено има качества.

— И това ще стане, вероятно другата седмица.

— Ако Купола не изчезне. Ти мислиш, че няма да изчезне, така ли?

— Да, така мисля. — Рени имаше нужда от Купола. Още много работа го чакаше. Трябваше да се погрижи запасите от пропан да бъдат разпръснати из града. От лабораторията за метамфетамини не трябваше да остане и следа. И най-важното — той все още не беше станал велик. Макар че напредваше доста бързо в тази насока.

— Между другото, изпрати двама-трима от редовните полицаи в магазина на Бърпи. Искам да конфискуват оръжията, които се продават там. Ако Ромео започне да протестира, да му кажат, че прибягваме до тази мярка за да не се въоръжат приятелите на Дейл Барбара. Схващаш ли?

— Да. — Картър пак си записа нещо в тефтера. — Дентън и Уетингтън? Да отидат ли те?

Големия Джим се намръщи. Уетингтън — момичето с големите цици. Той й нямаше никакво доверие. Та как би могъл да харесва полицай с цици; момичетата не ставаха за тази работа, но имаше и нещо друго. Тя го гледаше по особен начин.

— Фреди Дентън — да, Уетингтън — не. Хенри Морисън също не. Изпрати Дентън и Джордж Фредерик. Кажи им да приберат оръжията в трезора на участъка.

— Разбрано.

Рени се намръщи още повече, когато телефонът му иззвъня. Той вдигна и каза:

— Джим Рени.

— Здравейте, съветник Рени. Обажда се полковник Джеймс Кокс. Аз съм назначен за началник на проект „Купол“. Струва ми се, че е дошло време да поговорим.

Големия Джим се отпусна в стола си. На лицето му се появи усмивка.

— Бог да ви благослови, полковник. Слушам ви.

— Имам информация, че сте арестували човека, който трябваше по заповед на президента на Съединените щати да поеме управлението на Честърс Мил.

Точно така, господине. Господин Барбара е обвинен в убийство. Всъщност в четири убийства. Съмнявам се, че президентът иска градът ни да бъде управляван от сериен убиец. Това не би се отразило добре на резултата му на изборите.

— От което следва, че вие поемате кормилото.

— О, не — отвърна Рени и се усмихна още по-широко. — Аз съм просто един обикновен градски съветник. Анди Сандърс е шефът, а Барбара беше арестуван по заповед на Питър Рандолф — нашия нов полицейски началник.

— С други думи, ръцете ви са чисти. Такава ще бъде позицията ви, когато Купола изчезне и започне разследването.

Големия Джим усети, че от гласа на проклетника лъха разочарование, и много се зарадва. Кучите синове от Пентагона бяха свикнали да яхат, а не да бъдат яхани.

— Няма как да си изцапам ръцете, полковник Кокс. Намерили са идентификационните плочки на Барбара в ръката на една от жертвите. Всичко е ясно.

— Много удобно.

— Имате право на мнение.

— Ако включите новините — започна Кокс, — ще видите, че този арест е предмет на сериозни обсъждания, още повече, че характеристиката на Барбара е безупречна. Обсъжда се и вашата характеристика, която съвсем не е безупречна.

— Да не мислите, че съм изненадан? Вие знаете как се манипулират новини. Манипулирате ги още от войната във Виетнам.

— По Си Ен Ен казаха, че през деветдесетте години сте били разследван за прилагане на некоректни търговски практики. В репортажа на Ен Би Си споменаха, че през 2008 година сте отпускали заеми по некоректен начин. Май сте начислявали незаконни лихви, а? От порядъка на четирийсет процента? След това и по сделки с коли и камиони, които вече са били платени на двойна, че дори и на тройна цена? Вашите избиратели вероятно гледат новини.

Всички тези обвинения бяха снети. Той беше платил добри пари, за да бъдат снети.

— Хората в моя град знаят, че телевизиите са готови ми разпространяват какви ли не глупости, само и само да могат да продават мехлеми за хемороиди и приспивателни.

— Има и още. Според главния прокурор на Мейн предишният началник на полицията — този, който почина миналата неделя — ви е разследвал за данъчни измами, присвояване на общинско имущество и разпространяване на наркотици. Не сме предоставяли тази информация на пресата, няма и да я предоставяме… ако ни съдействате. Откажете се от поста си на съветник. Господин Сандърс също трябва да се откаже. Назначете третия съветник — Андрея Гринъл, за председател и Джаклин Уетингтън — за президентски представител в Честърс Мил.

Доброто настроение на Големия Джим вече се беше изпарило напълно.

— Човече, ти да не си се смахнал! Андрея Гринъл е наркоманка, пристрастена към оксиконтин, а Уетингтън няма и капчица мозък в шибаната си глава!

— Убеден съм, че грешиш, Рени. — Вече не си говореха на „ви“, ерата на добрите чувства като че ли беше отминала. — Уетингтън е била наградена за участието си в разбиването на престъпна група, занимаваща се с търговия на наркотици в „Шейсет и седма поддържаща военна болница“ във Вюрцбург, Германия. Лично ми я препоръча Джак Рийчър — по моето скромно мнение най-печеното военно ченге, по дяволите.

— В теб няма нищо скромно, а и съвсем не одобрявам сквернословията ти. Аз съм християнин.

— Християнин, който според моята информация продава наркотици.

— Не се засягам от подобни обиди.

„Особено пък, когато съм под Купола“ — помисли си Големия Джим и се усмихна:

— Имаш ли изобщо някакви доказателства?

— Я стига, Рени. Сериозни хора сме. И двамата знаем, че това няма никакво значение. За пресата Купола е по-голямо събитие от случилото се на единайсети септември. Наясно си колко са състрадателни журналистите. Ако не започнеш да ми сътрудничиш, така ще те подредя, че никога няма да можеш да се съвземеш. Когато Купола изчезне, първо ще отговаряш пред сенатската подкомисия и съда, а после ще отидеш право в затвора. Обещавам ти. Откажи се и нищо лошо няма да ти се случи! И това ти обещавам.

— Когато Купола изчезне — замислено изрече Рени. — А кога ще стане това?

— Може би по-скоро, отколкото си мислиш. Щом вляза в града, веднага ще ти сложа белезници и ще те кача на самолет, който ще те откара във форт Лийвънуорт, Канзас, където ще погостуваш малко, преди да бъдеш изправен пред съда.

Големия Джим онемя за момент, втрещен от наглостта на полковника. След това се изсмя.

— Ако наистина милееш за града, Рени, трябва да подадеш оставка. Виж какви неща започнаха да стават — шест убийства, две от които в болницата, самоубийство, бунтове за храна. Ти не си за тази работа.

Големия Джим стисна здраво златната бейзболна топка. Картър Тибодо го гледаше разтревожено.

— Ако беше тук, полковник, щеше да разбереш как постъпих с Когинс. Бог ми е свидетел.

— Рени?

— Тук съм. — Той замълча. — А ти си там. — Пак замълча за момент. — А Купола няма да изчезне. И двамата знаем това. Дори и да пуснете върху него най-голямата атомна бомба, с която разполагате, обезлюдявайки за стотици години околните градове и избивайки с радиация всички в Честърс Мил, ако изобщо радиацията успее да проникне вътре, той пак няма да изчезне. — Рени се задъха, но сърцето му биеше силно и ритмично. — Защото Купола се е появил по волята на Господ.

Той вярваше дълбоко в това. Вярваше също, че Господ е повелил да ръководи града през следващите седмици, месеци и години.

— Какво?

— Чу ме какво казах. — Знаеше, че залага цялото си бъдеще върху непоклатимостта на Купола. Знаеше, че някои хора щяха да го помислят за луд. Знаеше също така, че тези хора са безбожници. Като скапания полковник Джеймс О. Кокс.

— Рени, бъди разумен. Моля те.

Големия Джим хареса думичката „моля“. Тя моментално върна доброто му настроение.

— Хайде, да направим една рекапитулация, полковник Кокс. Анди Сандърс е шефът, не аз. Естествено аз много високо ценя вниманието, което такава високопоставена особа като теб ми оказва. И макар да съм сигурен, че Анди ще оцени офертата ти, която всъщност означава контролиране на нещата от дистанция, мисля, че от негово име мога да ти кажа да си я завреш на онова място което не го огрява слънцето. Ние сме сами тук и затова ще се справяме сами.

— Ти си луд! — възкликна учудено Кокс.

— Безбожниците наричат религиозните хора луди. Така се опитват да се предпазят от вярата. Ние сме свикнали, затова не ти се сърдя. — Това беше лъжа. — Може ли да те попитам нещо?

— Питай.

— Ще прекъснете ли телефонните връзки и интернет?

— Това би ти харесало, нали?

— Разбира се, че не. — Още една лъжа.

— Телефоните и интернет остават. Остава и петъчната пресконференция. На която ще ти бъдат задавани неудобни въпроси, уверявам те.

— В близко бъдеще няма да участвам в никакви пресконференции, полковник. Нито пък Анди. А горката госпожа Гринъл не е с всичкия си, така че можеш да отложиш…

— О, не. В никакъв случай. — Усмихваше ли се Кокс в момента? Май да. — Пресконференцията ще бъде в петък на обяд. Ще продължи дълго, така че по време на вечерните новини ще бъдат продадени много мехлеми за хемороиди.

— И кой ще присъства от нашия град, ако смея да попитам?

— Всички, Рени. Абсолютно всички. Защото ще позволим на роднините им да се приближат до Купола; точно на границата с Мотън, там, където стана самолетната катастрофа, в която загина съпругата на господин Сандърс. Ще присъстват представители на пресата, всичко ще се записва. Представи си деня за свиждане в щатския затвор, нещо такова ще се получи. Само дето няма да има престъпници. С изключение може би на теб.

Рени отново побесня:

— Не би направил такова нещо!

— О, мога, мога. — Онази усмивка май пак се беше появила. — Ти ще ми се присмиваш от твоята страна на Купола, а аз ще ти се присмивам от моята. Повечето от хората, които ще се скупчат до преградата, ще носят фланелки с надписи: „Дейл Барбара е невинен“, „Освободете Дейл Барбара“ и „Осъдете Джеймс Рени“. Ще се леят сълзи. Разделените от Купола ще се опитват да докоснат дланите си и дори да се целунат, въпреки невидимата преграда. Журналистите ще направят страхотни репортажи, пропагандата ще действа перфектно. И най-важното, хората в твоя град ще започнат да се чудят защо са се оставили да ги управлява такъв некомпетентен човек като теб.

— Няма да го позволя — произнесе с надебелял глас Големия Джим.

— И какво ще направиш? Та това са повече от хиляда човека. Не можеш да ги застреляш всичките. — Кокс замълча за момент, а когато заговори отново, гласът му беше съвсем спокоен: — Хайде да се споразумеем, съветник Рени. Все още можеш да се измъкнеш чист. Просто трябва де се откажеш от поста си.

Големия Джим видя, че Младши се носи по коридора като призрак (облечен в долнище на пижама и обут с чехли), но не му обърна никакво внимание. Дори ако синът му се строполеше мъртъв, той нямаше да помръдне от бюрото си, щеше да продължи да умува, стискайки здраво златната топка и телефона. Най-много го тормозеше мисълта, че трябва да сдаде властта на Андрея Гринъл и на онази Уетингтън.

Това беше шега.

Лоша шега.

— Полковник Кокс, върви по дяволите!

Той затвори, извъртя се настрани и хвърли златната топка. Успя да уцели снимката с автограф на Тайгър Уудс. Стъклото се пръсна, рамката падна на пода, а Картър Тибодо, който беше свикнал да всява страх, но не и да се страхува, скочи уплашено на крака.

— Господин Рени? Добре ли сте?

Той изобщо не изглеждаше добре. По бузите му бяха разцъфнали пурпурни петна. Малките му очи бяха облещени, аха, да изскочат от орбитите си. Вената на челото му пулсираше.

— Никога няма да успеят да ми отнемат този град — прошепна Големия Джим.

— Ама, разбира се — рече Картър. — Без теб загиваме.

Тези думи поуспокоиха Големия Джим. Той посегна към телефон, но тогава си спомни, че Рандолф се е прибрал вкъщи да поспи. Новият началник на полицията, който почти не беше почивал от началото на кризата, беше заявил на Картър, че ще спи поне до обяд. Това нямаше значение. Така и така нямаше никаква полза от него.

— Картър, ще напишеш една бележка. Покажи я на Морисън, ако той е в участъка тази сутрин, а след това я остави на бюрото на Рандолф. След това се връщай веднага тук. — Той сбърчи чело и се позамисли. — И виж дали Младши е там. Той излезе, докато аз говорех по телефона с онзи нагъл полковник. Не го търси, ако не е там, но ако е, виж дали е добре.

— Добре. Какво да пиша?

— Скъпи Рандолф, Джаклин Уетингтън трябва незабавно да бъде отстранена от полицията.

— Това „уволнена“ ли означава?

— Да.

Картър започна да драска в тефтера си. Големия Джим търпеливо го изчака. Вече беше добре.

— И добави: Драги Морисън, когато Уетингтън се яви на работа, моля те, информирай я, че е освободена и че трябва да прибере личните си вещи от шкафчето, което е ползвала до момента. Ако поиска да узнае причините, кажи й, че правим реорганизация и че повече нямаме нужда от услугите й.

— Узнае с „о“ или с „у“ се пише, господин Рени?

— Правописът не е важен, бележката е важна.

— Да. Добре.

— Ако има някакви въпроси, да ме потърси.

— Разбрано. Това ли е всичко?

— Не. Онзи, който я види пръв, да й вземе значката и пистолета. Ако започне да протестира, че пистолетът е нейна лична собственост, да й дадат разписка и да й кажат, че ще си го получи обратно след края на кризата.

Картър драска още известно време, след това вдигна поглед.

— Какво му е на Младши, господин Рени?

— Не знам. Май има мигрена. Каквото и да е, сега нямам време да се занимавам с него. Зает съм с по-неотложна работа. — Той посочи бележника. — Дай да видя.

Картър му го даде. Пишеше като третокласник, но пък не беше пропуснал нищо. Рени се подписа.

9.

Картър занесе плодовете на секретарския си труд в полицейския участък. Когато видя какво пише на бележката, Хенри Морисън се учуди много, даже беше готов да възрази. Картър се огледа наоколо, търсейки Младши, но Младши го нямаше; оказа се, че никой не го е виждал. Каза на Хенри да хвърля по едно око, след това реши да слезе долу при Барби. Задържаният лежеше на леглото, сложил длани под главата си.

— Твоят шеф се обади — рече му Картър. — Онзи полковник, Кокс. Господин Рени каза, че е нагъл.

— Не се учудвам.

— Господин Рени му каза да си го начука. И знаеш ли какво? Армейската ти дружка си налягаше парцалите. Как ти се струва това?

— Нищо изненадващо. — Барби продължаваше да гледа тавана. Изглеждаше изнервящо спокоен. — Картър, замислял ли си се накъде вървят нещата? Опитвал ли си се да погледнеш в перспектива?

— Няма никаква перспектива, Барби. Вече не.

Задържаният продължи да гледа тавана. Устните му се бяха извили в иронична усмивка. Сякаш знаеше нещо, което Картър не знаеше. Полицаят гореше от желание да отключи вратата на килията, да влезе вътре и да му счупи главата. Изведнъж си спомни какво се беше случило на паркинга пред „Дипърс“. Каза си: „Няма да има полза от мръсните ти хватки, когато насочат пушките към гърдите ти.“

— Пак ще се видим, Бааарби.

— Не се и съмнявам — отвърна той, без да отделя поглед от тавана. — Градът е малък и всички ние подкрепяме отбора.

10.

Когато се чу звънецът на входната врата, Пайпър Либи все още носеше фланелката и шортите, с които беше спала. Тя отиде да отвори вратата, мислейки, че Хелън Ру е подранила с един час. Двете се бяха уговорили да се видят в десет часа, за да обсъдят погребението на Джорджия. Само че отвън стоеше Джаки Уетингтън. Беше с униформа, но на колана й не висеше пистолет, значката й също липсваше. Изглеждаше потресена.

— Джаки? Какво се е случило?

— Уволниха ме. Онова копеле ми има зъб още от коледното парти. Тогава се опита да ме опипа, но аз го плеснах. Предполагам обаче, че има и нещо друго.

— Влизай — каза Пайпър. — Намерих малък газов котлон в един от шкафовете в килера. Сигурно е останал от предишния свещеник. За щастие все още работи. Искаш ли чаша чай?

— Да — отвърна гостенката. По бузите й се стичаха сълзи. Тя ги избърса ядосано с ръкав.

Преподобната я заведе в кухнята, след това включи газовия котлон.

— А сега ми разкажи всичко.

Джаки й разказа, като не пропусна да спомене колко смутен е изглеждал Хенри Морисън, докато е изразявал съчувствието си.

— Той шепнеше. — Тя пое чашата, която й подаде Пайпър. — Сега там е като в Гестапо, дявол да го вземе. Извини ме за грубия език.

Пайпър махна с ръка.

— Хенри каза, че ако не си мълча утре на градската среща, ще стане още по-зле — Рени щял да ми скалъпи обвинение в некомпетентност. Вероятно е прав. Но най-некомпетентен от всички е шефът. А що се отнася до Рени… той назначава на служба лоялни нему хора, за да може да се справи с евентуалните бъдещи протести.

— Точно това прави, разбира се.

— Повечето от новите са твърде млади, за да си купуват легално бира, но вече носят пистолети. Мислех да предупредя Хенри, че той ще е следващият — няма начин подлизурковците да не са го натопили, че мърмори по повод на простотиите на Рандолф, — но по изражението му разбрах, че е наясно.

— Искаш ли да поговоря с Рени?

— Няма да има никаква полза. Всъщност аз не съжалявам за работата, просто ме е яд, че ме уволниха. Големият проблем е, че ще съм на мушката след това, което ще се случи утре вечерта. Може да се наложи да се скрия заедно с Барби. При положение, че изобщо намерим къде да се скрием.

— Не разбирам.

— Ще ти обясня. Но вече става опасно. Ако не си мълчиш, ще ме натикат в кафеза. Може дори да ме изправят до Барбара, когато Рени започне да подрежда наказателния взвод.

Пайпър я погледна мрачно.

— След четирийсет и пет минути ще дойде майката на Джорджия Ру. Ще успееш ли да ми разкажеш всичко дотогава?

— Да.

Джаки първо й разказа за огледа на труповете. Обясни й за следите по лицето на Когинс и за златната топка, която Ръсти беше видял. След това си пое дълбоко въздух и й сподели, че утре вечер смята да освободи Барби.

— Обаче не знам къде бихме могли да го скрием. — Тя отпи от чая. — Е, какво мислиш?

— Мисля, че искам още една чаша чай. А ти?

— Не, благодаря.

Когато отиде до котлона, Пайпър каза:

— Това, което си намислила, е много опасно. Едва ли е нужно да ти казвам, че вероятно има и други начини да бъде спасен животът на невинен човек. Дори и през ум не ми е минавало, че е възможно Барби да е убиецът, а и след сблъсъка ми с тукашните полицаи съм склонна да повярвам, че те ще го екзекутират, за да не поеме властта. — След това стигна до същия извод, до който беше стигнал и Барби: — Рени не гледа в перспектива, нито пък ченгетата. Интересуват се само у кого е ключът от бараката. Този начин на мислене е бомба със закъснител.

Тя се върна на масата.

— Още когато дойдох тук, за да поема пасторската служба — от малко момиче мечтаех за такова нещо, — разбрах, че Джим Рени е ембрион на чудовище. Може да ти прозвучи прекалено мелодраматично, но чудовището вече се е родило.

— Благодаря ти, Господи! — каза Джаки.

— Благодариш на Господ, че се е родило чудовище? — Пайпър се усмихна и вдигна вежди.

— Не, благодаря на Господ, че си разбрала.

— Има и още, нали?

— Да, но наистина ли искаш да се забъркаш в тази работа?

— Скъпа, аз вече съм се забъркала. Тебе може да те тикнат в затвора, защото заговорничиш, но и мен може да ме тикнат, защото съм чула, но не съм съобщила на властите. Сега ние двете с теб си падаме нещо като терористки домашно производство.

Джаки притихна и се замисли върху думите на Пайпър.

— Не става въпрос само за Дейл Барбара, нали? Ти искаш да организираш съпротивително движение.

— Предполагам, че да. — Джаки пресилено се изсмя. — След шест години служба в американската армия… струва ми се странно — каквото и да е ставало, винаги съм била лоялна към държавата, — но… минавало ли ти е през главата, че е възможно Купола да не изчезне? Нито до есента, нито до зимата, нито догодина? Може цял живот…

— Да — спокойно изрече Пайпър, ала лицето й леко пребледня. — Минавало ми е. Повечето хора в града също имат подобни опасения, макар и смътни.

— Замисли се тогава. Искаш ли години наред да бъдеш управлявана от диктаторски режим, начело на който е смахнат убиец?

— Разбира се, че не.

— Може би сега е шансът ни да го спрем. Да, той вече не е ембрион, но репресивната машина тепърва ще набира сила. Време е да действаме. — Джаки спря за момент. — Ако той заповяда да бъдат конфискувани оръжията на обикновените граждани, няма да можем да направим нищо.

— Какво да направя?

— Хайде да проведем една среща тук. Тази вечер. С тези хора, ако дойдат. — Тя извади от джоба си списъка, който двете с Линда Евърет бяха съставили.

Пайпър разгъна листа и започна да чете. Имената бяха само осем. Тя вдигна поглед:

— Лиза Джеймисън, библиотекарката с кристалите? Ърни Калвърт? Сигурна ли си за тези двамата?

— Не е ли добре да разполагаме с библиотекарка, при условие, че си имаме новоизлюпена диктатура? Що се отнася до Ърни… според мен след това, което се случи вчера в супермаркета, ако Джим Рени гори като факла, той не би се изпикал върху него, за да го изгаси.

— Доста цветисто.

— Смятах да накарам Джулия Шамуей да проучи Ърни и Лиза, но ще мога и аз да свърша тази работа. Вече имам предостатъчно време.

На външната врата се позвъни.

— Сигурно е опечалената майка. — Пайпър се изправи. — Предполагам, че е пийнала. Едва ли е успяла да потуши мъката си с бренди обаче.

— Не ми каза какво ти е мнението за срещата.

Преподобната се усмихна.

— Кажи на нашите приятели терористите да дойдат някъде между девет и девет и половина вечерта. Един по един и пеша — стандартна процедура още от времето на Френската съпротива. Не трябва да се набиваме на очи.

— Благодаря ти — изрече Джаки. — Много ти благодаря.

— Няма защо. Този град е и мой. Би ли излязла през задната врата?

11.

В багажника на микробуса на Роми Бърпи имаше купчина чисти парцали. Ръсти завърза два от тях един за друг и си направи импровизирана маска. Въпреки това смрадта, идваща откъм мъртвата мечка, дразнеше носа, гърлото и дробовете му. Първите личинки вече пъплеха по очите, устата и разбитата глава на животното.

Той стана, отстъпи назад и леко се олюля. Роми го сграбчи за лакътя.

— Хвани го, ако припадне — каза нервно Джо. — Може би възрастните са по-чувствителни.

— Добре съм — увери ги медикът. — Просто тази миризма…

Светът миришеше зле и без мечката. На дим и на застояло, сякаш Честърс Мил се беше превърнал в голяма затворена стая. Освен тези „ухания“ той усети и мириса на гниеща растителност, както и специфичната смрад на блато, която идваше от коритото на пресъхващата Престил. На Ръсти му се прииска да има вятър, но нямаше. Все пак понякога въздухът се поразмърдваше, колкото да донесе още лоши миризми. На запад имаше облаци — вероятно над Ню Хемпшир се изливаше порой, — но когато стигнеха Купола, те се разделяха като река, срещнала огромна канара. Ръсти се съмняваше, че под Купола някога ще завали дъжд. Каза си, че трябва да хвърли едно око на метеорологичните сайтове… ако изобщо намери време. Имаше толкова ангажименти.

— Тази мецана дали не е умряла от бяс, докторе? — попита Роми.

— Съмнявам се. Мисля, че децата са абсолютно прави — самоубила се е.

Роми седна зад кормилото, изчака другите да се качат и подкара бавно по Блек Ридж Роуд. Ръсти държеше Гайгеровия брояч в скута си. Уредът цъкаше равномерно. Той забеляза, че стрелката доближава +200.

— Спрете тук, господин Бърпи! — извика Нори. — Преди да излезем от гората! Ако ще припадате, по-добре да не е зад кормилото, макар и да карате само с двайсетина километра в час.

Роми я послуша и спря.

— Скачайте деца. Аз ще съм ви бавачка известно време. Докторът ще отиде сам. — Той се обърна към Ръсти: — Вземи микробуса, но карай бавно и спри веднага щом радиацията стане опасно висока. Или ако се почувстваш замаян. Ние ще вървим зад теб.

— Пазете се, господин Евърет — каза Джо.

Бени добави:

— Да не ви пука, ако припаднете и кривнете встрани. Ще ви избутаме на пътя, щом се свестите.

— Благодаря — каза Ръсти. — Имаш златно сърце.

— А?

— Няма значение.

Медикът седна зад волана и затвори вратата. Гайгеровият брояч цъкаше на съседната седалка. Подкара микробуса и излезе бавно от гората. Блек Ридж Роуд криволичеше нагоре към овощната градина. Не видя нищо необичайно и за момент изпита дълбоко разочарование. След това ярката пурпурна светлина блесна право в очите му и той рязко натисна спирачката. Там, сред обраслите с бурени ябълкови дървета, имаше нещо. Погледна в страничното огледало и установи, че другите са спрели.

— Ръсти? — провикна се Роми. — Добре ли си?

— Виждам го.

Той преброи до петнайсет и пурпурната светлинка проблесна отново. Посягаше да вземе Гайгеровия брояч, когато зад страничното стъкло изникна главата на Джо. Пъпките по челото му изпъкваха като стигма.

— Усещаш ли нещо? Замаян ли си? Вие ли ти се свят?

— Не — отговори Ръсти.

Момчето посочи напред.

— Ей-там припаднахме. Точно там.

Ръсти видя, че от лявата страна на пътя има утъпкана пръст.

— Иди там — каза Евърет. — И четиримата отидете. Да видим дали пак ще припаднете.

— Божке! — възкликна Бени, който се беше присъединил към Джо. — Да не съм морско свинче.

— Всъщност май Роми е морското свинче. Би ли отишъл, Роми?

— Ох. — Той се обърна към децата. — Ако аз припадна, а вие не, издърпайте ме тук. Тук като че ли е безопасно.

Четиримата се отправиха към мястото. Ръсти ги наблюдаваше напрегнато. Почти бяха стигнали, когато Роми забави крачка и се олюля. Нори и Бени го подхванаха от едната страна, а Джо — от другата. Роми обаче не падна. Секунда по-късно той отново стъпи здраво на краката си.

— Не съм сигурен дали наистина усетих нещо, или беше просто… как се казваше това… силата на внушението, но сега съм добре. Главата ми се замая за секунда. Деца, вие усетихте ли нещо?

Те поклатиха глави. Ръсти не се изненада. Това беше нещо като варицела — щом веднъж я изкарат, децата повече не се разболяват от нея.

— Карай, докторе — каза Роми. — Не искаш да мъкнеш онези оловни листове там горе, ако не се налага, но трябва да внимаваш.

Ръсти натисна лекичко газта. Чуваше учестеното цъкане на Гайгеровия брояч, но не усещаше нищо необичайно. Горе на хребета светлинката продължаваше да проблясва на всеки петнайсет секунди. Подмина Бърпи и децата.

— Не усещам ни… — подхвана той и тъкмо тогава усети. Не се замая, просто нещо му просветна. Имаше чувството, че главата му е телескоп, с който можеше да види абсолютно всичко, което поиска. Можеше дори да види как брат му отива на работа в Сан Диего.

Чу как Бени се провиква от съседната вселена:

— О, и доктор Ръсти го хвана!

Само че не го беше хванало, той виждаше пътя съвсем ясно. Кристално ясно. Всяко камъче, всяка люспичка слюда. Може би беше кривнал встрани, но нали трябваше да избегне мъжа, който внезапно изникна отпред. Мъжът беше висок и кльощав. Смешният, килнат на една страна червено-бяло-син цилиндър, който носеше на главата си, го правеше да изглежда още по-висок. Беше с дънки и фланелка с надпис: „“Суийт Хоум Алабама", изпейте песента на онази мъртва група."

Това не беше човек, а чучело от карнавал за Хелоуин.

Да, сигурно. Какво друго можеше да е, при условие че имаше глава от зебло, пришити бели кръстове вместо очи и зелени градински лопатки вместо ръце?

— Докторе! Докторе! — Това беше Роми.

Чучелото избухна в пламъци.

Малко по-късно изчезна. Останаха само пътят, хребетът и пурпурната светлинка, която блясваше на всеки петнайсет секунди и която сякаш се опитваше да каже: „Хайде, хайде, хайде!“

12.

Роми отвори вратата.

— Докторе… Ръсти… добре ли си?

— Добре съм. Вече ми мина. Предполагам, че и при теб е било същото. Роми, видя ли нещо?

— Не, но за момент ми замириса силно на дим. Но нали въздухът си мирише така напоследък.

— Аз видях купчина горящи тикви — поясни Джо. — Казах ти, нали?

— Да. — Ръсти не беше обърнал голямо внимание на думите му, въпреки това, което беше казала собствената му дъщеря. Сега вече наостри уши.

— Аз чух викове — каза Бени, — но не си спомням нищо друго.

— И аз ги чух — намеси се Нори. — Беше тъмно, макар че слънцето не беше залязло. Ехтяха викове. По лицето ми падаха сажди.

— Докторе, дали няма да е по-добре да се върнем, а? — попита Роми.

— В никакъв случай — възрази Ръсти. — Бих опитал всичко, за да измъкна оттук моите деца и децата на другите.

— Обзалагам се, че и някои от възрастните искат да се чупят — отбеляза Бени. — Джо го смушка с лакът.

Ръсти погледна Гайгеровия брояч. Стрелката се беше заковала на +200.

— Стойте тук! — каза той.

— Докторе — рече Джо, — ами ако радиацията се повиши и ти загубиш съзнание? Какво да направим?

Ръсти се замисли.

— Ако съм близо, издърпайте ме. Без Нори. Само вие тримата.

— Защо пък без мен? — попита тя.

— Защото някой ден може да ти се прииска да имаш деца. Деца с две очи и с нормални крайници.

— Добре. Съгласна съм — отвърна тя.

— А що се отнася до вас тримата, краткотрайното излагане на радиация не представлява опасност. Повтарям, краткотрайното. Ако падна на половината път, или чак в овощната градина, оставете ме.

— Това е доста кофти, докторе — измънка Роми.

— Нямам предвид съвсем да ме изоставите — обясни Ръсти. — В магазина има още ролки с оловно покритие, нали?

— Да. Трябваше да ги донесем и тях.

— Трябваше, но човек не може всичко да предвиди. Ако нещата тръгнат на зле, вземете останалите ролки, облепете стъклата на колата, с която ще дойдете, и ме приберете. Мамка му, дотогава може и да съм се свестил и да съм тръгнал към града.

— Да, но може и все още да лежиш там, получавайки смъртоносна доза облъчване.

— Виж какво, Роми, вероятно се тревожим за глупости. Смятам, че припадъците на децата и замайването, което усетихме с теб, са един от феномените на Купола. Усещаш кратко неразположение, после нищо ти няма.

— Рискуваш си живота.

— Без риск нищо няма да постигнем.

— Късмет! — Джо показа юмрука си през прозореца. Ръсти го чукна леко, а после поздрави Нори и Бени по същия начин. Роми също вдигна юмрук.

— Няма да оставам по-назад от децата я.

13.

На двайсет метра отвъд мястото, на което Ръсти беше видял чучелото с цилиндъра, цъкането на Гайгеровия брояч се учести, превръщайки се в бучене. Той видя, че стрелката показва +400 — началото на червената зона. Спря микробуса и извади костюма, който се налагаше да облече. Погледна назад към другите.

— Само да ви предупредя — каза той. — Отнася се най-вече за теб, господин Бени Дрейк. А си се засмял, а съм те изстрелял право вкъщи.

— Няма да се смея — увери го Бени, но в крайна сметка всички се засмяха, включително и Ръсти. Той събу дънките си и върху долните си гащи навлече долнище от екип за американски футбол. На местата, където се слагаха подплънките, набута част от предварително нарязаните парчета от материала с оловно покритие. След това сложи на краката си кори, каквито използват кетчърите в бейзбола, и ги уви с листове от ролката. Направи си предпазна яка, за да защити щитовидната си жлеза, а слабините си покри с оловната престилка. Тя беше от най-големия размер, стигаше чак до оранжевите кори. Смяташе да метне престилка и на гърба си (по-добре да изглеждаш смешно, отколкото да умреш от рак на белия дроб), но се отказа. Така се беше навлякъл, че вече сигурно тежеше някъде към сто и петдесет килограма. А и радиацията не прави завои. Помисли си, че ако стои с лице към източника, няма да има проблеми.

Е, може би.

Засега Роми и децата успяваха да се контролират, само прихваха и се подсмихваха дискретно. Очевидно започна да им идва в повече, когато Ръсти подплати с олово голямата плувна шапка и я нахлузи на главата си, но не се сдържаха едва когато той сложи дългите ръкавици и предпазните очила.

— Той оживя! — изкрещи Бени, протегна ръце като чудовището на Франкенщайн и започна да крачи наред-назад. — Господарю, той оживя!

Клатушкайки се, Роми отиде до един крайпътен камък, седна, после започна да се смее. Джо и Нори се строполиха на пътя и се затъркаляха като пилета, които си правят баня.

— Я да се прибирате веднага вкъщи — скара им се Ръсти, но докато се качваше с мъка в микробуса, на лицето му се появи усмивка.

А отпред пурпурната лампичка примигваше като маяк.

14.

Хенри Морисън напусна полицейския участък, защото не можеше повече да издържа врявата, която вдигаха новите му колеги. Нещата отиваха на зле. Той беше разбрал това още преди Тибодо (разбойникът, който в момента беше бодигард на градския съветник Рени) да му покаже заповедта за уволнение на Джаки Уетингтън, която според него беше прекрасна — и като полицай, и като жена.

Хенри стигна до извода, че след тази мярка ще последват още — Рени явно се опитваше да отстрани старите полицаи, защото ги смяташе за поддръжници на Дюк Пъркинс. Той вероятно щеше да е следващият. Фреди Дентън и Рупърт Либи вероятно щяха да останат — Руп беше обикновен задник, а Фреди — голям задник. Линда Евърет нямаше шанс, Стейси Могин — също. След това полицията в Честърс Мил отново щеше да стане мъжко царство, единствената жена щеше да е бавнозагряващата Лорън Конри.

Хенри караше бавно по главната, която беше съвсем пуста и приличаше на призрачна улица от уестърн. Мърлячът Сам Вердро седеше под тентата на „Глоуб“, стиснал между краката си бутилка, която вероятно не съдържаше пепси. Хенри остави дъртия пияница да си кърка.

Джони и Кери Калвърт обковаваха с дъски витрината на „Газ енд Гросъри“. На ръцете си бяха вързали сини кърпи — новата мода набираше сила. Побиха го тръпки.

Защо ли не беше приел мястото в полицията в Ороно, което му бяха предложили миналата година. Да, това нямаше да е стъпка напред в кариерата, а и колежанчетата създават много проблеми, когато са пияни и надрусани, но заплатата му щеше да е по-добра, да не говорим, че Фрида харесваше тамошните училища.

Дюк обаче го беше навил да остане, обещавайки, че на следващата градска среща ще издейства увеличение на заплатите (с пет хиляди долара годишно) и че ще уволни Питър Рандолф (това си остана само между тях), ако той не се пенсионира доброволно. Дюк беше казал:

— Ще получиш повишение, а това са още десет хиляди на година. Когато се пенсионирам, ще имаш шанс да се пребориш за моята длъжност. Алтернативата е да разкарваш повръщащи колежанчета по общежитията им. Хубаво си помисли.

Предложението му се беше сторило добро, на Фрида — също (е, почти), а и децата изобщо не искаха да се местят. Само че Дюк умря, Купола покри Честърс Мил, а полицейският участък заприлича на кочина.

Той зави по Престил Стрийт и видя, че Младши стои зад жълтата полицейска лента, ограждаща къщата на Маккейн. Беше само по долнище на пижама и чехли. Полюшваше се и Хенри първо си помисли, че Младши и Мърляча Сам днес са като две капки вода.

Следващата му мисъл беше за полицията. Да, може би скоро щяха да го уволнят, но все още беше на служба, а едно от най-твърдите правила на Дюк Пъркинс беше, че името на полицай от Честърс Мил не трябва да попада в колонката за съдебни сензации на вестник „Демократ“. А Младши, независимо дали това се харесваше на Хенри или не, беше полицай.

Хенри паркира до тротоара и отиде до олюляващия се Младши.

— Хей, Младши, хайде да отидем в участъка. Ще ти налея кафе и за нула време… — Той се канеше да каже „ще изтрезнееш“, когато забеляза, че долнището на пижамата на младежа е мокро. Младежът се беше напикал.

Едновременно отвратен и стреснат (никой не трябваше да вижда това, защото Дюк щеше да се обърне в гроба си), Хенри протегна ръка и го сграбчи за рамото.

— Хайде, синко. Да тръгваме, иначе ще ти се смеят.

— Те ми бяха приияелки — каза Младши, без да се обръща. Продължаваше да се поклаща. Имаше сънено изражение — Хенри стигна до този извод, въпреки че виждаше само част от лицето му. — Уувих ги, за да ги усеетя. Серионо говоря. Френски. — Засмя се, след това се изплю. По-скоро опита да се изплюе. От брадичката му се проточи дебела бяла нишка, която започна да се поклаща като махало.

— Край. Ще те заведа вкъщи.

Думите му накараха Младши да се обърне. Не беше пиян. Лявото му око беше зачервено, с разширена зеница. Лявата част на устата му беше изкривена, зъбите му се виждаха. Хенри веднага си спомни „Господин Сардоникус“ — страшен филм, който беше гледал като дете.

Младши не се нуждаеше нито от кафе, нито от сън. Нуждаеше се от лекар.

— Хайде, момко — каза Хенри. — Тръгвай.

Младежът се подчини и тръгна. Преди обаче да стигнат до колата, спря.

— Те миришеха еднакво, харесваше ми — каза той. — Ужас, ужас, кани се да вали сняг.

— Точно така, прав си. — Първоначално Хенри смяташе да настани Младши на предната седалка, но после реши, че тази идея не е добра. Щеше да го набута отзад, въпреки че там „ухаеше“ доста. Младши погледна към къщата на Маккейн и изражението му се промени — той сякаш копнееше за нещо.

— Прияелки! — изкрещя. — Разтягат се! Сериозно говоря, френски! Само френски! — Той изплези език и бързо облиза устните си. Чу се звук като този, който издава анимационният герой Роудрънър, преди да отпраши нанякъде с бясна скорост. Засмя се и тръгна към къщата.

— Не, Младши. — Хенри го сграбчи през кръста. — Трябва да…

Младши се извърна светкавично. Усмивката се беше стопила, сега лицето му потрепваше от гняв. Размаха юмруци и се нахвърли върху Хенри. Беше прехапал изплезения си език и затова съскаше неразбираемо.

Хенри взе единственото правилно решение — отстъпи назад. Младши профуча покрай него и налетя на патрулката, разбивайки с юмруци един от бурканите на покрива. От околните къщи започнаха да излизат любопитни.

— Гхх, бнн, мнн! — пухтеше Младши. — Мнн! Мнн! Гхх! Гхх!

Подхлъзна се и стъпи в канавката, но успя някак си да запази равновесие. От брадичката му се точеха кървави лиги, а от разранените му ръце капеше кръв.

— Тя напрао ме подлуди! — изкрещя. — Теглих й едно коляно, за да… зъбите… всичко осра! Аз… аз… — Той замлъкна и сякаш се замисли. — Имам нужда от помощ. — После изпухтя силно и се свлече между патрулката и тротоара.

Хенри го качи отзад и подкара към болницата с включена сирена. Не се замисли върху последните думи на Младши, думи, които сякаш не бяха съвсем безсмислени. Не му беше до това. Вече имаше предостатъчно проблеми.

15.

Ръсти караше бавно нагоре по Блек Ридж, като често поглеждаше Гайгеровия брояч, който вече пращеше като ненастроен на станция радиоапарат. Стрелката се премести от +400 на +1000. Евърет беше готов да се обзаложи, че докато стигне до върха на хребета, радиацията ще се повиши до +4000. А това нямаше да е добре — предпазният му костюм не беше надежден. Натисна газта и си каза, че радиацията се натрупва постепенно, а това означаваше, че ако кара бързо, няма да получи смъртоносна доза. Е, може да му поокапе косата, но ще остане жив. Трябва да си представя, че е пилот на бомбардировач — стига до целта, хвърля бомбите и веднага се връща.

Той включи радиото, но когато чу „Майти Клаудс ъф Джой“, веднага го изключи.

Започна да мига, защото в очите му бяха влезли капки пот. Въпреки че климатикът работеше, в купето беше адски горещо. Погледна огледалото и видя, че съмишлениците му са се скупчили един до друг. Сториха му се съвсем мънички.

Гайгеровият брояч спря да бучи. Ръсти погледна скалата. Стрелката сочеше нула.

Канеше се да натисне спирачката, но се сети, че ако спре, Роми и децата ще си помислят, че е в беда. Сигурно батерията се беше скапала. Погледна пак уреда и забеляза, че лампичката свети ярко. Батерията не беше изтощена.

На върха на хълма имаше дълъг червен хамбар и обръщало за коли, на което гниеха един стар камион и един още по-стар трактор. Макар че част от прозорците му бяха счупени, хамбарът изглеждаше в доста добро състояние. Отзад стърчеше изоставена селска къща, чийто покрив беше пропаднал, вероятно под тежестта на снеговете.

Портата на хамбара зееше отворена и Ръсти усети миризма на гниещи ябълки, въпреки че прозорците на микробуса бяха вдигнати и климатикът работеше. Паркира пред стълбите, водещи към къщата. На веригата, която ги ограждаше, имаше табела с надпис: „Нарушителите ще бъдат дадени под съд“. Табелата беше стара, ръждясала и очевидно неефективна. По верандата, на която семейство Маккой вероятно беше седяло през летните месеци, за да се наслаждава на нежния ветрец и на прекрасната гледка към Честърс Мил и Ню Хемпшир, се търкаляха празни кутийки от бира. На избледнялата почти до розовочервена стена беше написано със спрей: „Дивите котки са най-добрите.“ Върху вратата се мъдреше друг надпис, изписан с друг цвят спрей: „Склад за оргии“. Ръсти предположи, че това е мечтата на някой зажаднял за секс тийнейджър. Или пък името на някоя хевиметъл група.

Той взе брояча и го чукна с пръст. Стрелката подскочи леко, уредът цъкна няколко пъти. Като че ли работеше нормално, явно просто не засичаше радиация.

Излезе от микробуса. След кратко колебание свали повечето предпазни средства, остави само престилката, ръкавиците и очилата. Взе Гайгеровия брояч и тръгна покрай хамбара, като си каза, че ако стрелката помръдне, веднага ще се върне да си облече „костюма“.

Но дори когато подмина хамбара и светлинката проблесна на четирийсетина метра по-напред, стрелката си остана закована на нулата. Това му се видя невероятно, защото досега мислеше, че между светлинката и радиацията има връзка. Ръсти нямаше друго обяснение, освен че генераторът е създал радиационен пояс, за да отблъсква нахалници като него. За да се пази. Може би се пазеше и като предизвикваше замайване и припадъци у хората. Защитно средство, подобно на бодлите на таралежа и миризмата на скункса.

Ами ако броячът не беше изправен? Ами ако в точно този момент получаваше смъртоносна доза облъчване? Та това проклето нещо беше реликва от Студената война.

Щом обаче се приближи до края на овощната градина, Ръсти видя катерица, която притича през бурените и се покатери на отрупано с плодове дърво. Тя вдигна рунтавата си опашка и впери лъскавите си очички в стоящия отдолу двукрак нахалник. Като че ли й нямаше нищо, а и наоколо не се търкаляха трупове на самоубили се или покосени от радиация животни.

Той вече беше толкова близо до ярката пурпурна лампичка, че беше принуден да притваря очи всеки път, когато тя присветнеше. Надясно се откриваше прекрасна панорама; имаше чувството, че целият свят е в краката му. Градът, който беше на седем километра оттук, приличаше на красива играчка. Ясно се виждаха улиците, камбанарията на църквата, ниската тухлена сграда на болницата и няколкото движещи се коли. А далеч на запад се забелязваше и черното петно, което беше останало след ракетните удари. Чаровна бенка на бузата на деня. Небето имаше синкав, почти нормален цвят, но на хоризонта синевата се губеше, превръщайки се в отровна жълта пелена. Ръсти беше сигурен, че този цвят се дължи отчасти на замърсяването — гадорията, превърнала звездите в розови петънца, — но най-вече на безобиден цветен прашец, полепнал по невидимата повърхност на Купола.

Той отново тръгна напред. Не трябваше да се бави, защото приятелите му щяха да се тревожат, още повече че вече го бяха изгубили от поглед. Искаше да се отправи директно към източника на светлина, но реши първо да отиде до върха на склона. Оттам видя Роми и децата, които приличаха на малки черни точици. Остави Гайгеровия брояч на земята и размаха бавно ръце, за да им покаже, че е добре. Те също му помахаха.

— Добре — каза той. Покрити от тежките ръкавици, ръцете му бяха потни. — Я сега да видим какво има тук.

16.

В междучасието Джуди, Джанел и приятелката им Дийна Карвър (тя беше на шест години — по-малка от Джанел, но по-голяма от Джуди) излязоха навън и седнаха в края на игрището. Дийна носеше малка синя кърпа на левия ръкав на фланелката си. Тя искаше да прилича на родителите си, затова беше настояла Кери да й върже такава кърпа.

— Това за какво е? — попита Джанел.

— Означава, че харесвам полицията — отговори Дийна и захапа плодовото си руло.

— И аз искам — каза Джуди. — Само че жълта. Произнесе думата „жълта“ много внимателно. Когато беше бебе, казваше „жлъта“ и сестра й й се подиграваше.

— Не може жълта — възрази приятелката им. — Трябва да е синя. Това руло е хубаво. Искам да имам милиони.

— Ще станеш дебела — каза Джанел. — Направо ще се пръснеш.

Те се изкикотиха, после замълчаха и се загледаха в по-големите деца. Джитата гризяха домашно направени сладки с фъстъчено масло. Някои от момичета играеха на дама, а момчетата бяха на катерушката. Госпожица Голдстоун люлееше близначките Пруит. Госпожа Вейндестин беше организирала игра с топка.

Джанел си помисли, че нещата само изглеждат нормални, а всъщност не са. Никой не викаше; никой не се оплакваше, че си е ожулил коляно; Минди и Манди Пруит не настояваха госпожица Голдстоун да похвали еднаквите им прически. Всички като че ли се преструваха, дори и възрастните. И всички, включително и тя самата, поглеждаха от време на време към небето, което трябваше да е синьо, но не беше.

Но това не бе най-лошото. Най-лошото — след пристъпите — бе смазващото усещане за някаква трагедия.

Дийна се обади:

— На Хелоуин щях да бъда Малката русалка, но сега вече… Няма да бъда нищо. Не искам да излизам. Хелоуин ме плаши.

— Сънувала ли си страшен сън? — попита Джанел.

— Да. — Другото момиче й подаде плодовото си руло. — Ще го доядеш ли? Бях гладна, но ми се отяде.

— Не — отговори тя. Дори не искаше повече сладки с фъстъчено масло, а това съвсем не беше характерно за нея. Джуди също нямаше апетит — беше изяла само половин сладка. Джанел си спомни как веднъж Одри сгащи една мишка в ъгъла на гаража. Спомни си как Одри излая и се хвърли към малкото животинче, когато то се опита да се измъкне. Натъжена, Джанел беше извикала майка си и я беше помолила да спаси мишленцето. Линда се беше засмяла, но беше пропъдила кучето.

Сега те бяха мишките. Джани не помнеше повечето от сънищата си по време на пристъпите, но смяташе, че е точно така.

Сега те бяха в ъгъла.

— Просто ще си стоя вкъщи — каза Дийна. В ъгълчето на лявото й око се беше сгушила една съвършена, кристалночиста сълза. — Няма да излизам през целия Хелоуин. Дори няма да ходя на училище. В никакъв случай. Не могат да ме накарат.

Госпожа Вейндестин заряза играта на топка и размаха звънеца. Трите момиченца обаче не помръднаха.

— Вече е Хелоуин — рече Джуди. — Вижте. — Посочи къщата на Уилърс, която се намираше от другата страна на улицата. На верандата имаше тиква. — И там. — Сега сочеше картонените призраци, поставени от двете страни на вратата на пощенската служба. — И там.

Този път им показваше моравата пред библиотеката. Там стърчеше чучелото, което беше направила Лиза Джеймисън. Библиотекарката се беше опитала да сътвори нещо забавно, но това, което забавлява възрастните, често плаши децата и Джанел се опасяваше, че тази нощ, докато лежи в мрака, опитвайки се да заспи, това чучело ще я навести.

Главата му беше от зебло, а очите му приличаха на кръстове. Шапката му беше като тази на котката от книгата на Доктор Зеус.

Имаше градински лопатки вместо ръце (Джанел се страхуваше от тях), а на ризата му беше написано нещо. Тя не разбираше смисъла на надписа, но можеше да прочете думите: „“Суийт Хоум Алабама", изпейте песента на онази мъртва група."

— Видяхте ли? — Джуди не плачеше, но гледаше мрачно и тревожно, сякаш беше осъзнала някаква много объркваща и страховита истина. — Вече е Хелоуин.

Джанел хвана сестра си за ръката и я изправи на крака.

— Не, не е — каза, но не си вярваше много-много. Щеше да се случи нещо лошо, нещо, свързано с огън. Щеше да има гадни, зли номера.

— Хайде да влизаме — подкани тя Джуди и Дийна. — Ще пеем песнички. Ще е забавно.

Обикновено беше забавно, но не и днес. Дори преди Голямото бум в небето. Джанел продължи да мисли за чучелото с очи като кръстчета. И за ужасяващия надпис върху ризата му: „Изпейте песента на онази мъртва група.“

17.

Четири години преди Купола да захлупи града, дядото на Линда Евърет почина и остави на внуците си една доста прилична сума. Чекът на Линда беше за 17 232, 04 долара. Повечето от парите влязоха във влоговете за образование на Джитата, но тя реши, че има правото да изхарчи няколко хиляди за Ръсти. Рожденият му ден наближаваше, а той мечтаеше за „Епъл TV“ още откакто се появиха на пазара преди години.

По време на брака им тя му беше правила и по-скъпи подаръци, но на този той се зарадва най-много. Фактът, че може да сваля филми от интернет и да ги гледа на телевизора, а не да се взира в малкия екран на компютъра, го изпълваше с огромно задоволство. Устройството представляваше бял пластмасов квадрат с размери двайсет на двайсет сантиметра и дебелина около два сантиметра. Устройството, което Ръсти намери на Блек Ридж, толкова приличаше на „Епъл TV“, че в първия момент го сбърка с такова. Помисли си, разбира се, че е модифицирано така, че да може не само да предава „Малката русалка“ с висока резолюция, но и да държи в плен цял един град.

Скрито в края на овощната градина на Маккой, устройството беше тъмносиво, а не бяло, и на него не беше щамповано познатото лого на „Епъл“, а някакъв странен символ:

Над символа имаше издатина с размерите на ставата на малкия пръст на Ръсти. От капачето на издатината надничаше стъклена леща. Точно от нея идваха пурпурните присвятквания.

Ръсти се наведе и докосна повърхността на генератора (ако това изобщо беше генератор). Нещо разтресе ръката му, а после и цялото му тяло. Той се опита да се отдръпне, но не можа. Мускулите му се бяха сковали. Гайгеровият брояч изпищя, след това замлъкна. Ръсти нямаше представа дали стрелката сочи опасната зона, защото не можеше да помръдне очите си. Светлината бавно напускаше света, източваше се като вода през сифона на вана. И той внезапно си помисли: „Ще умра. Какъв глупав начин само…“

След това в тъмнината се появиха лица, които обаче не бяха човешки (по-късно нямаше да е сигурен дали изобщо е видял лица). Приличаха на обвити с кожа кубове. Единственото, което изглеждаше човешко в тях, бяха ромбоидните очертания отстрани — бледи подобия на уши. Главите, ако това наистина бяха глави, се обърнаха една към друга, сякаш за да обсъдят някакъв проблем. На Ръсти му се стори, че чува смях. Усети някакво вълнение у тях. Представи си как неговите момичета и приятелката им Дийна Карвър закусват и споделят тайни, докато седят на двора пред началното училище на Ийст Стрийт.

Всичко това се случи за няколко секунди, навярно не повече от четири-пет. Разтрисането внезапно изчезна, също като усещането, което изпитваха хората, когато за пръв път докоснеха Купола; също като замайването му и съпътстващото го видение — чучелото с цилиндъра. Ръсти беше коленичил на върха на хребета, от който се виждаше целият град, и се потеше под оловните си доспехи.

Не можеше обаче да се отърве от онези кожени глави, които продължаваха да се смеят и да заговорничат просташки.

„Другите са там долу и те гледат. Помахай им. Покажи им, че си добре.“

Той вдигна натежалите си ръце над главата и бавно ги размаха, все едно че сърцето му не подскачаше като заек и че по гърдите му не се стичаха миризливи ручейчета пот.

В отговор Роми и децата му помахаха.

Ръсти задиша дълбоко, опитвайки да се успокои. После насочи Гайгеровия брояч към плоското сиво устройство върху един мек чим. Стрелката затрептя под чертичката, зад която пишеше „+5“. Нормален радиационен фон.

Той беше почти сигурен, че този плосък квадратен предмет е причината за неприятностите им. С негова помощ някакви същества държаха като затворници жителите на Честърс Мил, но това съвсем не беше всичко. С негова помощ те ги наблюдаваха.

И се забавляваха. Копелетата се смееха, той ги беше чул.

Свали престилката, метна я върху устройството и отстъпи назад. Отначало нищо не се случи. После престилката се подпали. Миризмата беше остра и неприятна. По блестящата повърхност се появиха мехури, които затрептяха под танцуващите пламъци. Накрая престилката, която всъщност не беше нищо повече от обвит с найлон оловен лист, се разпадна. Горящите парчета, най-голямото от които лежеше върху кутийката, изчезнаха. Останаха само сажди, миризмата също все още се усещаше, но иначе… бам… и нищо.

Видя ли това? После Ръсти зададе този въпрос и на глас, питайки света. Усещаше миризма на изгорял найлон и на нещо друго, вероятно на олово. Безумно, невероятно, но въпреки това престилката я нямаше.

— Наистина ли видя това?

Пурпурната светлинка примигна, сякаш се опитваше да му отговори. Дали тези пулсации не обновяваха Купола така, както докосването на клавиатурата с пръст обновява картината на монитора? Дали те не даваха възможност на кожените глави да наблюдават града? И двете? Нито едното?

Ръсти си каза, че не трябва повече да припарва до устройството. Каза си, че най-умното нещо, което може да направи, е да изтича обратно при микробуса (тежката престилка вече я нямаше и той можеше да тича), да скочи вътре и да отпраши с бясна скорост.

Вместо това отново се приближи до кутийката и застана на колене пред нея — поза, която изобщо не му харесваше.

Свали едната ръкавица, опипа земята около устройството, след това отдръпна ръката си. Топло. Горящата престилка беше опърлила част от тревата. Посегна към кутийката, като очакваше да бъде разтресен или обгорен… от което всъщност не се страхуваше най-много, най-много се страхуваше, че отново ще види онези кожени обекти, онези подобия на глави, които се хилеха и съзаклятничеха.

Но нямаше нищо. Нито видения, нито топлина. Сивата кутийка беше хладна на допир, въпреки че с очите си беше видял как метнатата върху нея престилка първо започна да изпуска мехурчета, а после се подпали.

Пурпурната светлинка проблесна. Ръсти гледаше ръката му да не застава пред нея. После хвана устройството отстрани и мислено се сбогува с жена си и децата си, като си представи как им казва, че съжалява за идиотската си постъпка. Очакваше всеки момент да избухне в пламъци. След като това не се случи, се опита да вдигне кутийката. Въпреки че тя имаше размери на обикновена чиния, не можа да я помръдне. Струваше му се, че е заварена за върха на колона, забита дълбоко в скалистата земя на Нова Англия. Само че нямаше никаква колона. Устройството просто си лежеше върху тревата, затова когато той промуши пръстите си отдолу, те се допряха. Той ги сплете и отново опита да вдигне проклетото нещо. То не помръдна дори милиметър.

Ръсти си помисли: „Хванал съм някакъв извънземен предмет. Машина от друг свят. Дали не зърнах операторите й.“

Тези идеи бяха интелектуално предизвикателство. Направо бяха смайващи, но въпреки това не пораждаха емоции у него, може би защото огромното количество информация го объркваше.

А сега какво? Какво, по дяволите?

Той не знаеше. Но като че ли емоциите му не бяха чак толкова притъпени, защото едва не извика от обзелото го отчаяние. Ако го чуеха, четиримата човека там долу на пътя щяха да си помислят, че е в беда. Което всъщност си беше така. Макар че не беше само той.

Докато се изправяше, Ръсти си помисли, че има опасност да падне — краката не го държаха. Топлият застоял въздух покриваше кожата му като слой мазнина. Отправи се към микробуса, бавно заобикаляйки натежалите от плод ябълкови дървета. Беше сигурен само в едно — Големия Джим Рени в никакъв случай не трябваше да разбира за генератора. Не защото щеше да се опита да го разруши, а защото щеше да постави пазачи да го охраняват. За да може да прави каквото си иска. Засега Големия Джим искаше нещата да са такива, каквито са.

Ръсти тъкмо отваряше вратата на микробуса, когато на около два километра северно от Блек Ридж проехтя мощна експлозия. Сякаш Господ се беше навел и беше натиснал спусъка на някаква огромна пушка.

Той извика от изненада и погледна нагоре. Веднага вдигна ръка да предпази очите си, защото над границата между ТР-90 и Честърс Мил беше изгряло ново слънце. Още един самолет се беше разбил в Купола. Само че този път не ставаше въпрос за мъничък „Сенека V“. От мястото на сблъсъка, който според Ръсти беше станал на 6–7 хиляди метра височина, се издигаха облаци черен дим. Ако черното петно, останало след ракетните удари, беше чаровна бенка на бузата на деня, то това си беше направо кожен тумор. Много опасен тумор.

Ръсти забрави генератора. Забрави четиримата, които го чакаха. Забрави и собствените си деца, заради които преди малко беше рискувал живота си. В продължение на две минути съзнанието му беше изцяло погълнато от черния ужас.

От другата страна на Купола падаха отломки. Смачкан нос на реактивен самолет; след него горящ двигател; след него дъжд от сини седалки, в част от които имаше хора; след тях голямо лъскаво крило, което се люшкаше като лист хартия, подет от въздушно течение; след него опашка, вероятно на „Боинг 767“. Опашката беше тъмнозелена. На нея имаше светлозелен символ. „Детелина“ — помисли си Ръсти.

Детелина, ирландска детелина.

След това корпусът, наподобяващ дефектна стрела, падна на земята и подпали гората.

18.

Експлозията разтърсва града и всички хора излизат навън да гледат. Всички в Честърс Мил излизат да гледат. Стоят пред къщите си, на алеите, на тротоарите, в средата на главната улица. И въпреки че небето на север от Купола е облачно, те вдигат ръце, за да предпазят очите си от ослепителното кълбо, което стоящият на върха на Блек Ридж Ръсти беше оприличил на слънце.

Те, разбира се, виждат какво е това; тези с по-остро зрение дори успяват да прочетат какво пише на корпуса на падащия самолет. Не се е случило нищо свръхестествено, тук и преди са ставали самолетни катастрофи, и то съвсем наскоро (макар и в много по-малък мащаб). Но това ужасява жителите на Честърс Мил толкова много, че те никога няма да го забравят.

Всеки, който се е грижил за неизлечимо болен пациент, ще ви каже, че в един момент отхвърлянето бива изместено от приемането. За повечето жители на Честърс Мил този момент дойде на двайсет и пети октомври, докато гледаха как над триста човека падат в горите на ТР-90.

По-рано сутринта приблизително петнайсет процента от местните хора носеха сини кърпи на ръцете си, но до края на деня този процент се увеличи на трийсет. На следващия ден процентът щеше да нарасне до петдесет.

Отхвърлянето бива изместено от приемането, приемането поражда зависимост. Всеки, който се е грижил за неизлечимо болен, ще потвърди това. Болните хора имат нужда от някого, който да им носи хапчетата, и от студен сладък сок, с който да ги преглъщат. Те искат някой да маже с мехлем подутите им стави. Те искат някой да им прави компания в дългите нощни часове. Те искат някой да им казва: „Поспи си сега, утре ще си по-добре. Тук съм, така че заспивай. Заспивай, аз ще се погрижа за всичко.“

Заспивай.

19.

Хенри Морисън откара Младши в болницата (момчето вече се беше посъвзело, но продължаваше да дрънка глупости). Туич го сложи на носилка и го отведе някъде. Камък падна от сърцето на полицая.

Хенри се обади на „Справки“ и откри домашния и служебните телефони на Големия Джим. Никой обаче не вдигаше. Докато автоматът му обясняваше, че мобилният телефон на Рени го няма в списъка, пътническият самолет се взриви. Той изтича навън заедно с всички, които можеха да ходят, и се загледа в новото черно петно, което беше разцъфнало върху невидимата повърхност на Купола. Все още падаха отломки.

Големия Джим беше изключил телефона в офиса, за да може да работи на спокойствие върху двете речи — тази, която щеше да изнесе пред полицаите довечера, и другата утре вечер, когато щеше да говори пред целия град. Той чу експлозията и излезе навън. Първата мисъл, която му мина през главата, беше, че Кокс е заповядал да взривят ядрена бомба. Дяволска ядрена бомба! Ако пробиеше Купола, щеше да разруши всичко!

Близо до него стоеше Ал Тимънс — портиерът на сградата. Ал посочи небето на север, където продължаваха да се издигат облаци дим. На Големия Джим те му заприличаха на пушилка от зенитна артилерия, каквато човек може да види в старите филми за Втората световна война.

— Това беше самолет! — изкрещя Ал. — Голям самолет! Господи! Не са ли разбрали?

Големия Джим се поуспокои и сърцето му престана да блъска като парен чук. Ако е самолет… просто самолет, а не ядрена бомба или ракета…

Мобилният му телефон изчурулика. Той бръкна в джоба на сакото си и го извади.

— Питър? Ти ли си?

— Не, господин Рени. Полковник Кокс е.

— Какво направи? — изкрещя Рени. — Какво пък направихте сега, за Бога?

— Нищо. — Кокс вече не звучеше бодро и авторитетно, май се беше пообъркал. — Нямаме нищо общо с това. Това е… задръж за момент.

Рени зачака. Зяпнали от изненада, хората, които бяха наизлезли по главната, се взираха в небето. Рени си помисли, че приличат на овце, облечени в човешки дрехи. Утре вечерта щяха да дойдат в общината и щяха да започнат да питат кога ще се оправят нещата. Мрън-мрън, мрън-мрън, моля те грижи се за нас. И той щеше да се грижи. Не защото искаше, а защото такава беше божията воля.

Кокс започна да обяснява. Сега вече в гласа му се долавяше не само объркване, но и умора. Това сякаш не беше човекът, който се опита да принуди Големия Джим да сдаде поста си. „Така те искам, приятелю — помисли си Рени. — В момента си супер.“

— Според първоначалната ми информация полет 179 на ирландските линии се е ударил в Купола и е експлодирал. Излетял е от Шанън и е трябвало да кацне в Бостън. Два независими източника твърдят, че са видели детелина на опашката, а един от снимачните екипи на Ей Би Си, който е работел близо до карантинната зона в Харлоу, може би… само секунда.

Кокс се забави повече от секунда, повече от минута дори. Пулсът на Големия Джим се беше нормализирал (ако се приеме, че сто и двайсет удара в минута е нормален пулс), но изведнъж отново започна да се ускорява. Сърцето му прескочи един удар. Той се изкашля и удари гърдите си с юмрук. Сърцето му като че ли беше на път да си вземе бележка, но се отказа и реши да се отдаде на аритмията. По челото му изби пот. Денят изведнъж стана изключително ярък.

— Джим? — Ал Тимънс стоеше точно до Рени, но гласът му сякаш идваше от друга вселена. — Добре ли си?

— Добре съм — отговори той. — Стой тук. Може да ми потрябваш.

Кокс отново заговори:

— Самолетът наистина е бил ирландски. Преди малко видях какво са заснели онези от Ей Би Си. Една репортерка взимаше интервю, катастрофата стана точно зад нея. Операторът е уловил всичко.

— Рейтингът им ще скочи до небесата.

— Господин Рени, вярно е, че с вас имаме някои различия, но все пак си позволявам да ви помоля да успокоите избирателите си.

— Просто ми кажи как… — Сърцето му отново изпърха. Дъхът му застина в дробовете. Той отново се удари по гърдите — по-силно от преди — и седна на пейката, която се намираше до тухлената алея, водеща към тротоара. Ал гледаше него, а не черния белег върху Купола; челото му се беше сбърчило. „Тревожи се… и се страхува“ — помисли си Големия Джим. Дори сега, при всичките тези проблеми, той изпита задоволство, че го смятат за незаменим. На овцете им трябва овчар.

— Рени? Чуваш ли ме?

— Чувам те. — Сърцето му продължаваше да бие, макар и не както трябва. — Как стана това? Как е възможно? Не предупреждавате ли хората?

— Не сме съвсем категорични, все пак още не е открита черната кутия, но имаме предположение. Предупредили сме всички авиолинии за Купола, но това е обичайният маршрут на 179. Смятаме, че някой е проявил небрежност и не е препрограмирал автопилота. По-късно ще ти предоставя повече информация, но сега най-важното е градът да не изпада в паника.

Само че при определени обстоятелства паниката е полезна. При определени обстоятелства от нея — както и от боевете за храна и палежите — може да бъде извлечена полза.

— Да, страхотна тъпотия, но все пак става въпрос само за инцидент — продължаваше да нарежда Кокс. — Обясни това много хубаво на хората си.

„Ще им обясня каквото искам и те ще ми повярват“ — помисли си Рени.

Сърцето му затрептя като масло в тиган, би известно време почти нормално, а след това отново затрептя. Той прекъсна връзката и прибра телефона си в джоба. После погледна Ал.

— Искам да ме закараш в болницата — каза. Опитваше се да говори спокойно. — Изпитвам известен дискомфорт ето тук.

Ал, който беше от хората със сините кърпи на ръката, се притесни още повече.

— Разбира се, Джим. Поседи малко тук, а аз ще отида да докарам колата. Няма да позволим да ти се случи нещо лошо. Градът има нужда от теб.

„Сякаш не знам“ — каза си Големия Джим и се загледа в голямото черно петно на небето.

— Намери Картър Тибодо и му кажи да ме чака там! Искам да ми е под ръка.

Тъкмо се канеше да даде още инструкции, когато сърцето му спря. За момент пред краката му зейна черна пропаст, вечността го чакаше. Рени изпъшка и се удари по гърдите. Сърцето започна да препуска, а той си помисли: „Не ме предавай сега, имам толкова много работа. Да не си посмяло, мръсниче такова. Да не си посмяло.“

20.

— Какво беше това? — изписка стреснато Нори, а след това сама си отговори: — Самолет, нали? Самолет, пълен с хора. — Тя се разплака.

Момчетата се опитаха да сдържат сълзите си, но не успяха. На Роми също му се доплака.

— Ъ-хъ — измънка той. — Май си права.

Джо се обърна и погледна приближаващия микробус, който започна да се движи по-бързо веднага щом стигна до основата на хребета. Ръсти сякаш гореше от нетърпение да се върне. Когато пристигна и отвори вратата, за да излезе, Джо откри още една причина за тревога — оловната престилка я нямаше.

Евърет не успя да каже нищо, защото мобилният му телефон зазвъня. Той го отвори, погледна номера и прие обаждането. Очакваше да чуе Джини, но не беше тя, а новият — Търстън Маршал.

— Да, какво? Ако става въпрос за самолета, аз видях… — Той се заслуша, смръщи се леко, а след това кимна. — Да, добре. Идвам. Джини или Туич да му дадат два милиграма валиум. Не, по-добре три. И му кажи да се успокои. Знам, че не му е в природата да е спокоен, но му кажи да опита. А на сина му бийте пет милиграма.

Той затвори телефона и погледна към тях.

— И бащата, и синът Рени са в болницата. Джим има сърдечна аритмия. Още преди две години трябваше да му сложат пейсмейкър. Търстън казва, че Младши има симптоми, подобни на тези при глиома. Дано да греши.

Нори погледна Ръсти с насълзените си очи. Беше прегърнала с една ръка Бени Дрейк, който усърдно търкаше бузите си. Когато Джо се приближи, заставайки до нея, тя прегърна и него със свободната си ръка.

— Това е мозъчен тумор, нали? — попита тя. — От лошите?

— Когато става въпрос за млад човек, какъвто е Младши, почти винаги са от лошите.

— Какво намери там горе? — попита Роми.

— И какво стана с престилката ти? — добави Бени.

— Намерих това, което Джо предполагаше, че ще намеря.

— Генераторът! — възкликна Роми. — Докторе, сигурен ли си?

— Да. Никога не съм виждал подобно нещо. Вероятно никой не е виждал подобно нещо.

— От друга планета — прошепна съвсем тихичко Джо. — Знаех си.

Ръсти се вторачи в него.

— Не трябва да казваш на никого. Трябва да си мълчим. Ако те питат, казвай, че не сме открили нищо.

— И на мама ли да не казвам? — попита жално Джо.

Ръсти беше готов да омекне, но после реши, че трябва да е непреклонен. Вече пет човека знаеха тайната, а това си беше сериозна цифра. Но децата заслужаваха да знаят, а пък и Джо Макклачи така и така беше стигнал до правилното заключение.

— И на нея, поне засега.

— Не мога да я излъжа — настоя момчето. — Не се получава. Тя винаги ме усеща.

— Тогава й кажи, че съм те заклел да пазиш тайна и че и за нея самата така ще е по-добре. Ако настоява, накарай я да ми се обади. Хайде, трябва да се връщам в болницата. Роми, ти карай. Мен още ме друсат нервите.

— Няма ли да…

— Всичко ще ти разкажа по пътя. Нищо чудно дори да успеем да измислим какво да правим с това проклето нещо.

21.

Един час след като боингът се разби в Купола, Роуз Туичъл влезе в полицейския участък на Честърс Мил, носейки една покрита със салфетка чиния. Стейси Могин, която седеше зад бюрото, изглеждаше също толкова изморена и разстроена, колкото и Роуз.

— Какво е това? — попита Стейси.

— Обяд. За готвача ми. Два сандвича с бекон.

— Роуз, нямам право да пускам никого долу.

Мел Сиърлс разказваше на двама от новите за автошоуто, което беше гледал миналата пролет в Портланд. Той се огледа и каза:

— Аз ще му ги занеса, госпожо Туичъл.

— Не, няма — отвърна тя.

Мел я изгледа изненадано. Изглеждаше леко обиден. Винаги беше харесвал Роуз и си мислеше, че и тя го харесва.

— Страх ме е да не изтървеш чинията — каза му. Истината обаче не беше точно такава; истината беше, че тя изобщо не му вярваше. — Гледала съм те как играеш футбол, Мелвин.

— Е, стига де, не съм чак толкова непохватен.

— А и искам да се уверя, че той е добре.

— Никой не трябва да го посещава — каза Мел. — Така заповяда началник Рандолф, а на него лично му е заповядал съветник Рени.

— Е, аз слизам долу. Можеш да използваш палката си срещу мен, но ако го направиш, никога повече няма да ти приготвям любимите ти гофрети с ягоди — от онези мекичките по средата. — Тя се огледа наоколо и подсмръкна. — Освен това никоя от гореспоменатите особи не е тук в момента. Или бъркам нещо?

Мел се поколеба дали да не се направи на важен за пред „зайците“, но в крайна сметка се отказа. Той наистина харесваше Роуз. Харесваше и гофретите й, особено когато бяха мекички. Подръпна колана си и каза:

— Става. Но ще дойда с теб, като преди това ще погледна какво има под салфетката.

Тя вдигна салфетката. Отдолу имаше два сандвича с бекон и бележка, написана на гърба на бланка с логото на закусвалнята. Посланието гласеше: „Бъди силен. Ние вярваме в теб.“

Мел взе бележката, смачка я и я запрати към кошчето за боклук. Не успя да го уцели, но един от новите полицаи притича и се погрижи за чистотата в помещението.

— Хайде. — Той взе единия от сандвичите и отхапа голяма хапка, пояснявайки: — И без това няма да може да изяде всичко.

Роуз си замълча, но за момент много й се прииска да го удари с чинията по главата.

Когато стигнаха до средата на долния коридор, Мел каза:

— Вие сте дотук, госпожо Туичъл. Аз ще му дам сандвичите.

Тя му подаде чинията и се намръщи. Мел коленичи, пъхна чинията между решетките и тържествено обяви:

— Обядът ви е сервиран, мосю.

Барби не му обърна никакво внимание. Той гледаше Роуз.

— Благодаря ти. Ако обаче ги е приготвил Ансън, нищо чудно да си върна думите назад след първата хапка.

— Аз ги приготвих — увери го тя. — Барби, защо са те били? Да не би да си се опитал да избягаш? Изглеждаш ужасно.

— Не се опитах да избягам, а оказах съпротива при арестуването. Нали така, Мел?

— Ако не престанеш да умничиш, ще вляза вътре и ще ти взема сандвичите.

— Ами опитай — предизвика го Барби. — Бихме могли да се поборим за тях.

След като видя, че Мел не проявява желание да влезе в килията, той отново насочи вниманието си към Роуз. — Самолет ли беше? Реших, че е самолет. И то голям.

— По Ей Би Си казаха, че е катастрофирал боинг на ирландските линии. Пълен с пътници.

— Предполагам, че е летял за Бостън или Ню Йорк и че някой „умник“ е забравил да препрограмира автопилота.

— Не зная. Нищо не са споменавали по този въпрос.

— Хайде. — Мел се приближи и хвана Роуз за ръката. — Стига сте си гукали. Тръгвай, че иначе може да си навлека неприятности.

— Добре ли си? — попита Роуз Барби, пренебрегвайки (поне за момента) командата, която беше получила.

— Да — отговори Барби. — А ти? Сдобри ли се вече с Джаки Уетингтън?

„Какъв ли е правилният отговор?“ — помисли си Роуз. Тя нямаше никакви проблеми с Джаки. Тогава й се стори, че Барби поклати леко глава.

— Не още — каза предпазливо тя.

— А трябва. Кажи й да престане да се държи като кучка.

— Сякаш не е — промърмори Мел и стисна здраво ръката на Роуз. — Хайде, не ме карай да те влача.

— Кажи й, че те смятам за свястна — провикна се Барби, докато тя се качваше по стълбите, следвана от Мел. — Не може вечно да не си говорите. И благодаря за сандвичите.

„Кажи й, че те смятам за свястна.“

Роуз беше почти сигурна, че това е посланието. Не смяташе, че Мел го е схванал — той винаги се беше славил с тъпотата си, а и очевидно след появяването на Купола в главата му не се беше налял повече мозък. Вероятно затова Барби пое риск.

Тя си каза, че трябва веднага да намери Джаки и да й предаде посланието: „Барби ме смята за свястна. Иска двете с теб да си поговорим.“

— Благодаря ти, Мел — рече, когато се качиха горе. — Беше много мил.

Той се огледа, видя, че шефовете му ги няма, и се поотпусна.

— Няма проблеми, но не си мисли, че пак ще те пусна да му носиш храна. — Замисли се за момент и каза философски: — Предполагам, че Барби заслужава добро отношение. Защото другата седмица по това време ще е подгрят като сандвичите, които ти му направи.

„Ще видим“ — помисли си Роуз.

22.

Анди Сандърс и Готвача стояха до склада на Радиото на Исус и пушеха кристали. Точно пред тях, на поляната, на която стърчеше радиоантената, имаше пресен гроб и кръст, направен от летви от щайга. Под купчината пръст лежеше Сами Буши — мъчителка на кукли, жертва на изнасилване и майка на Литъл Уолтър. Готвача каза, че смята да сложи по-хубав кръст (щял да го открадне от гробището край Честър Понд), ако намери свободно време. Само че напоследък времето не му достигаше.

Той вдигна дистанционното, сякаш за да покаже колко е зает.

Анди съжаляваше за Сами, точно както съжаляваше и за Клодет и Дуди, но мъката му беше вече кротка, скътана внимателно в собствения си купол. Той я виждаше, усещаше присъствието й, но не се потапяше в нея. Което беше хубаво. Опита се да обясни това на Готвача Буши, само че се оплете, защото материята беше много сложна. Готвача закима и подаде голямата стъклена лула на Анди. На нея беше гравиран надписа: „ТЪРГОВИЯТА С ТАКИВА ПРЕДМЕТИ Е НЕЗАКОННА.“

— Хубаво, нали? — попита Буши.

— Да! — отговори Сандърс.

Известно време те обсъждаха двете основни за наркоманите теми — колко е хубаво това нещо и колко е лошо, че го пушат. Както си говореха, някъде на север избухна голяма експлозия. Анди вдигна ръка, за да предпази насълзените си от дима очи. Изтърва лулата, но Готвача успя да я спаси.

— Леле, това беше самолет! — Анди се опита да стане, но краката му, въпреки че бяха заредени с енергия, отказаха да го послушат. Той пак се отпусна на земята.

— Не, Сандърс — възрази Буши и си дръпна лекичко. Като го гледаше как е приседнал със свити колене, Анди си помисли, че прилича на индианец с лула на мира.

На стената на близката барака бяха подпрени четири автомата АК-47 — руско производство, но внесени от Китай (голяма част от стоките в склада идваха оттам), а до тях имаше пет кашона амуниции и кутия гранати РГД-5. Готвача беше обяснил, че РГД означава „разкарай го далеч“.

Буши взе един от автоматите и го положи върху коленете си.

— Това не беше самолет — каза на висок глас.

— Не? А какво тогава?

— Божи знак. — Готвача погледна надписа, с който беше „облагородил“ стената на склада — два доста свободно интерпретирани цитата от Откровението на Йоан и набиващото се на очи число 31. След това се вторачи в Анди. Облаците дим на север вече започваха да се разпръскват. Под тях, от мястото, на което беше паднал самолетът, се издигаше дим. — Объркал съм датата — каза мрачно. — Хелоуин ще подрани тази година. Ще дойде утре или вдругиден или по-вдругиден.

— Или по-по-вдругиден — вметна услужливо Анди.

— Може би, но смятам, че ще е по-скоро. Сандърс!

— Да, Готвачо!

— Вземи един от автоматите. Ти вече си в Божията армия. Ти си християнски боец. Повече няма да лижеш задника на онзи вероотстъпник.

Анди взе един от автоматите и го сложи върху бедрата си. Тежестта и топлината на оръжието породиха у него приятни усещания. Той провери дали предпазителят не е свален. Не беше.

— За кой вероотстъпник говориш, Готвачо?

Буши го изгледа презрително, но с охота му подаде лулата, когато той посегна към нея. Имаше достатъчно и за двамата, щеше да им стигне до края, а и той вече се виждаше.

— Рени. За този вероотстъпник говоря.

— Той ми е приятел, но да, понякога се държи гадно. Това наистина е много добро.

— Така е — измънка унило Готвача и взе стъкленото приспособление, което Анди вече възприемаше като лула на мира. — Това са най-дългите от най-дългите кристали, съвършено чист продукт, а освен това са какво, Сандърс?

— Лекарство против меланхолия! — отбеляза „находчиво“ той.

— А онова какво е? — Сочеше новото черно петно, появило се върху Купола.

— Знак! Божи знак!

— Да — потвърди доволно Готвача. — Точно така. Ние вървим по стъпките на Бог, Сандърс. Знаеш ли какво е станало, когато Бог счупил седмия печат? Чел ли си Откровението?

Анди си спомни, че преди много години на един детски лагер беше чул някой да разправя, че ангелите излизали от седмия печат като клоуни от малка циркаджийска кола, но не му се искаше да представя нещата по такъв начин. Готвача можеше да го сметне за богохулствен. Така че той просто поклати глава.

— Предполагам, че не си — каза Готвача. — Може и да си слушал проповеди в църквата, но проповедите са едно, а образованието — съвсем друго. Проповедите не захранват добре въображението. Разбираш ли какво ти говоря?

Анди разбираше само, че иска пак да си дръпне, но въпреки това кимна.

— От седмия печат излезли седем ангела със седем тръби. Всеки път, когато някой от тях надуел тръбата си, напаст връхлитала земята. Ето, дръпни си, ще ти помогне да се концентрираш.

От колко време пушеха? Вероятно от няколко часа. Наистина ли бяха видели самолетна катастрофа? Анди вече не беше съвсем сигурен. Всичко му се виждаше нереалистично. Помисли си, че трябва да подремне малко. Но пък, от друга страна, му беше изключително приятно да се друса и образова в компанията на Готвача.

— За малко да се самоубия, но Бог ме спаси — обясни на Готвача. Очите му се бяха насълзили от умиление.

— Да, да, това е очевидно. Но някои други неща не са толкова очевидни. Така че слушай!

— Слушам.

— Първият ангел надул тръбата и земята била заляна от кръв. Вторият ангел надул тръбата и огнена планина се стоварила в морето. Това са вашите вулкани.

— Да! — изкрещя Анди и без да иска натисна спусъка на лежащия в скута му автомат.

— Трябва да внимаваш — предупреди го Буши. — Ако предпазителят не беше вдигнат, щеше да ми направиш оная работа на кайма. Я си дръпни пак. — Подаде стъклената лула на Анди. Той леко се стресна, защото не си спомняше да му я е давал. А колко ли беше часът? Слънцето вече започваше да се снишава на запад. Вече беше следобед, но как беше възможно? Не беше гладен, а той винаги огладняваше на обяд.

— Сега ме слушай внимателно, Сандърс, защото това е най-важната част. — Готвача можеше да цитира по памет, защото след като се беше преместил да живее в сградата на радиостанцията, беше започнал да проучва задълбочено Откровението. Толкова се беше вманиачил в него, че го четеше по цели нощи. — А когато третият ангел надул тръбата, от небето паднала огромна звезда! Звезда, светеща като лампа!

— Ние видяхме това преди малко!

Готвача кимна. Беше се вторачил в черното петно, което се беше появило след катастрофата на боинга на ирландските въздушни линии.

— Името на звездата е Уормууд. Много хора се озлобили и затова умрели. Ти озлобил ли си се, Сандърс?

— Не! — увери го той.

— Не. Ние сме кротки. Но звездата Уормууд падна от небето, а това означава, че ще дойдат зли хора. Така ми каза Господ, Сандърс, а Господ не се будалка. Ще видиш, че говоря истината. Те ще се опитат да ни отнемат всичко. Рени и подлите му приятелчета.

— Няма да успеят! — изкрещя Анди. Внезапно започна да го тресе страшна параноя. Те може би вече бяха тук! Подлите му приятелчета се промъкваха през гората! Подлите му приятелчета караха камионите си по Битч Роуд! Под влияние на Готвача вече дори започваше да разбира мотивите на Рени. Той се опитваше да скрие доказателствата.

— Готвачо! — Сграбчи новия си приятел за рамото.

— По-кротко, Сандърс. Боли.

Той поотпусна хватката си.

— Големия Джим вече е споменавал, че иска да разкара бутилките с пропан, това е първата стъпка!

Буши кимна.

— Вече идваха веднъж. Взеха две бутилки. Аз им позволих. — Замълча за момент и потупа кутията с гранатите. — Това ще им е за последно. Съгласен ли си?

Анди се замисли за купищата наркотици, складирани в сградата, до които бяха седнали, и даде отговора, който Готвача очакваше.

— Братко мой — каза и го прегърна.

Буши беше потен и миришеше лошо, но въпреки това го прегръщаше ентусиазирано. По бузите му, които за пръв път от повече от двайсет години беше пропуснал да избръсне в делничен ден, се търкалях сълзи. Прекрасно. Това беше направо… Направо…

Братска връзка!

— Братко мой! — проплака Анди в ухото на Готвача. Той го бутна назад и мрачно го изгледа.

— Ние сме агенти на Господ — каза. А Анди Сандърс, който вече си нямаше никого освен този кльощав пророк възкликна:

— Амин!

23.

Джаки завари Ърни Калвърт да плеви градината зад къщата си. Въпреки това, което беше казала на Пайпър, тя се притесняваше малко от срещата с него, но тревогите й бързо се разсеяха. Той я стисна за раменете с изненадващо силните си за такъв нисичък и пълен човек ръце. Очите му сияеха.

— Благодаря на Господ, че някой е разбрал какви ги върши онзи празнодумец! — Той пусна раменете й. — Извинявай. Изцапах ти блузата.

— Няма нищо.

— Той е опасен, полицай Уетингтън. Знаеш това, нали?

— Да.

— И умен. Организира онази битка в супермаркета така, както терорист би организирал бомбен атентат.

— По този въпрос нямам никакви съмнения.

— Но е и тъп. Умен и тъп — опасна комбинация. Така можеш да накараш хората да те следват. Да те следват чак до ада. Знаеш ли кой е Джим Джоунс?

— Да. Той е накарал последователите си да пият отрова. Значи ще дойдеш на срещата?

— Разбира се. И ще си държа езика зад зъбите. Освен ако не искаш да поговоря с Лиза Джеймисън. С удоволствие бих го направил.

Джаки не можа да му отговори, защото мобилният й телефон зазвъня. Беше личният, беше върнала служебния заедно със значката и пистолета.

— Здравейте, Джаки е на телефона.

— Mihi portatoe vulneratos, сержант Уетингтън — чу непознат глас.

Мотото на поделението във Вюрцбург — „докарайте ни вашите ранени“. Джаки отговори, без да се замисля:

— На носилки, с патерици или в торби, и състоянието им бързо ще се подобри. Кой се обажда?

— Полковник Джеймс Кокс, сержант.

Тя сложи ръка на телефона.

— Ще ме извиниш ли за минутка, Ърни?

Той кимна и отново се захвана с градинската си работа. Джаки отиде до оградата.

— С какво мога да ви бъда полезна, полковник? Впрочем, тази линия сигурна ли е?

— Сержант, ако вашият човек Рени може да подслушва разговорите по мобилни телефони, тогава здраво сме го закъсали.

— Той не е мой човек.

— Това е добре.

— Вече не служа в армията. Дори започвам да забравям военната болница.

— Е, не сте съвсем права. Върната сте на служба по заповед на президента на Съединените щати. Добре дошли.

— Сър, чудя се дали трябва да кажа „благодаря“ или „майната ви“.

Кокс насила се засмя.

— Джак Рийчър ви поздравява.

— От него ли взехте номера ми?

— И номера, и препоръката. Препоръките на Рийчър са ценни. Питахте с какво можете да ми бъдете полезна. С две неща. Първо, измъкнете Дейл Барбара от кашата, в която са го забъркали. Или смятате, че е виновен?

— Не, сър. Сигурна съм, че е невинен. Сигурни сме, че е невинен. Не съм сама.

— Добре. Много добре. — Гласът му изведнъж стана по-бодър. — Второ, трябва да смачкате фасона на онова копеле Рени.

— С това ще се заеме Барби. Ако… линията наистина ли е сигурна?

— Сигурна е.

— Ако успеем да го измъкнем.

— Вече работите по въпроса, така ли?

— Да, сър.

— Чудесно. С колко „кафяви ризи“ разполага Рени.

— Засега около трийсет, но продължава да назначава още. Тук в Мил те носят сини ризи, но все пак разбрах какво имате предвид. Не го подценявайте, полковник. Вече е сложил в джоба си почти целия град. Ще се опитаме да освободим Барби, а вие се молете да успеем, защото сама няма да мога да се справя с Големия Джим. Свалянето на диктатори без външна помощ не влиза в длъжностната ми характеристика. А и вече не служа в полицията в Мил. Рени ми би шута.

— Осведомявайте ме когато и както можете. След като освободите Барбара, той ще ръководи съпротивителното движение. Да видим кой на кого ще бие шута накрая.

— Сър, иска ви се да сте тук, нали?

— Копнея за това с цялото си сърце. — Никакво колебание. — За половин ден ще му обърна каручката.

Джаки се усъмни в това, защото знаеше, че под Купола е различно. Външните не можеха да разберат. Под Купола дори времето течеше по различен начин. Преди пет дена всичко беше нормално, а сега…

— Още нещо — каза полковник Кокс. — Отдели малко време и погледай телевизия. Вдигаме нивото, за да отровим живота на Рени.

Джаки каза „дочуване“ и прекъсна връзката. След това се върна при Ърни.

— Имаш ли генератор? — попита.

— Скапа се миналата вечер — отвърна кисело той.

— Хайде да отидем някъде, където има ток. Моят приятел казва, че трябва да гледаме новините.

Те се отправиха към „Дивата роза“. По пътя срещнаха Джулия Шамуей, която се съгласи да тръгне с тях.

Смазан

1.

Роуз смяташе да отвори „Дивата роза“ в пет часа следобед и да предложи на клиентите лека вечеря. Докато приготвяше картофената салата, хвърляйки по едно око към телевизора над бара, някой почука на вратата. Отвън стояха Джаки Уетингтън, Ърни Калвърт и Джулия Шамуей. Тя прекоси празния салон, бършейки ръцете си в престилката, и отключи вратата. Коргито Хорас, което пристъпваше от крак на крак зад Джулия, беше наострило уши и се плезеше смешно. Роуз се увери, че табелката „Затворено“ си е на мястото, след това заключи вратата зад посетителите си.

— Благодаря — каза Джаки.

— Няма защо — отговори Роуз. — Аз и без това исках да се видим.

— Дойдохме да погледаме телевизия — обясни Джаки. — Бях у Ърни, а по пътя за насам срещнахме Джулия. Тя седеше на тротоара и съзерцаваше с празен поглед останките от къщата си.

— Нищо не съм съзерцавала — отговори Джулия. — Двамата с Хорас мислехме как да издадем вестник след градската среща. Малък ще е, вероятно само две страници, но ще го има. Твърдо съм решила.

Роуз се загледа в телевизора. Пред камерата стоеше млада жена, която обясняваше нещо. Най-отдолу на екрана пишеше: „По-рано днес“. Изведнъж се чу силен гръм и на небето се появи огнено кълбо. Репортерката подскочи, изпищя и се обърна назад. Операторът веднага даде в близък план падащите отломки.

— Само повтарят тези кадри — каза Роуз. — Ако не сте ги гледали, гледайте ги. Джаки, видях Барби към обяд. Отидох да му занеса храна и те ме пуснаха при него. Мелвин Сиърлс ме следеше зорко.

— Извадила си късмет — каза Джаки.

— Как е той? — попита Джулия. — Добре ли е?

— Понатупали са го, но не е пострадал сериозно. Той каза… май ще трябва да поговорим насаме, Джаки.

— Каквото и да е, можеш да го кажеш пред Ърни и Джулия.

Роуз се поколеба, но само за момент. Ако не вярваше на Ърни Калвърт и Джулия Шамуей, тогава на кого изобщо можеше да се довери.

— Каза, че трябва да си поговорим. Да се сдобрим, сякаш сме се карали. Каза и че те смята за свястна.

Джаки се обърна към Ърни и Джулия. На Роуз й се стори, че въпросът е получил своя отговор.

— Щом Барби казва така, значи е така — рече Джаки, а Ърни закима усърдно с глава. — Скъпа, тази вечер планираме да проведем една среща. В къщата на Пайпър. Това е нещо като тайна.

— Не е нещо като тайна, а си е направо тайна — намеси се Джулия. — А като се има предвид какво става в нашия град, по-добре е тайната да не бъде разкривана.

— Ако става въпрос за това, което си мисля, подкрепям ви изцяло. — След това Роуз тихичко добави: — Но Ансън не. Той носи синя кърпа на ръката си.

Точно тогава на екрана се появи надпис: „Си Ен Ен Извънредни новини“ и зазвуча дразнещата мелодия (взета сякаш от някой нискобюджетен филм на ужасите), която винаги предшестваше репортажите, свързани с Купола. Роуз предположи, че на екрана ще „цъфне“ Андерсън Купър или нейният любим Улфи (щабквартирата им сега беше в Касъл Рок), но сбърка. Появи се Барбара Стар — кореспондентката от Пентагона. Тя стоеше до армейския палатков лагер в Харлоу.

— Дон, Кира… полковник Джеймс О. Кокс — човекът от Пентагона, който се занимава с мистериозния Купол, появил се миналата събота — ще говори пред медиите за втори път, едва за втори път от началото на кризата. Темата беше обявена преди малко и аз съм сигурна, че тя ще заинтересува десетките хиляди американци, чиито близки и роднини са блокирани в Честърс Мил. Беше ни казано… — Тя се заслуша в слушалките си и обяви: — Полковник Кокс.

Четиримата насядаха край бара и се загледаха в телевизора. Камерата вече показваше вътрешността на някаква голяма палатка. Четирийсетина репортери се бяха настанили на сгъваеми столове, а други техни колеги стояха прави отзад. Чуваше се оживен разговор. В единия край на палатката беше издигната импровизирана сцена. На нея имаше отрупана с микрофони маса, от двете страни на която бяха опънати американски знамена. Отзад беше поставен бял екран.

— Доста професионално, като се има предвид, че е направено набързо — подметна Ърни.

— О, мисля, че всичко е старателно подготвено — отвърна Джаки. Тя си припомни разговора с Кокс. Полковникът беше казал: „Вдигаме нивото, за да отровим живота на Рени.“

Платнището, което покриваше входа, се повдигна и нисък мускулест човек с посивяла коса изприпка до импровизираната сцена. Никой не си беше направил труда да сложи стълба или поне щайга, която да изпълнява ролята на стълба, но човекът не срещна никакви проблеми, скочи пъргаво горе, без дори да забавя крачка. Беше облечен в бойна униформа с цвят каки, по която не се виждаха медали. Върху ризата му имаше етикетче: „полк. Д. Кокс“. В ръцете му нямаше листове. Репортерите веднага замлъкнаха и Кокс им се усмихна.

— Този човек непрекъснато трябва да дава пресконференции — каза Джулия. — Добре изглежда.

— Тихо, Джулия — смъмри я Роуз.

— Дами и господа, благодаря ви, че дойдохте тук — започна Кокс. — Ще бъда кратък, а когато приключа, ще отговоря на няколко въпроса. Ситуацията с Честърс Мил и силовото поле, което всички ние наричаме Купола, е следната: градът все още е отрязан от външния свят, не знаем какво е довело до това положение и засега не успяваме да пробием преградата. Ако успеем, веднага ще бъдете информирани. Най-добрите учени в Америка, всъщност най-добрите в света, се занимават с проблема. Разглеждаме различни възможности. Не ме питайте за тях, защото няма да получите отговор, поне засега.

Репортерите започнаха да мърморят недоволно. Кокс не се трогна. В долната част на екрана се появи нов надпис: „Военните отказват да коментират“. Когато мърморенето утихна, Кокс продължи:

— Както знаете, ние отцепихме района около Купола — първоначално пояс, широк два километра, който в неделя бе разширен до четири, а във вторник — до осем. За това има много причини, най-важната от които е, че Купола е опасен за хора с електронни импланти, като пейсмейкъри например. Втората основна причина е, че полето, генериращо Купола, би могло да оказва вредни ефекти, които се проявяват в по-късен период.

— За радиация ли говорите, полковник? — провикна се някой.

Кокс изгледа смразяващо репортера (за радост на Роуз не беше Улфи, а онова оплешивяващо плямпало от „Фокс Нюз“), а когато прецени, че той си е взел поука, продължи да говори:

— Вярваме, че вредни ефекти няма, поне в краткосрочен план, затова решихме в петък двайсет и седми октомври, тоест вдругиден, да организираме свиждане до Купола.

Заваляха въпроси. След като аудиторията притихна, полковникът извади от близкия шкаф дистанционно и започна да натиска копчетата му. На белия екран се появи изображение с висока резолюция (Джулия веднага разбра, че това нещо не е свалено от Гугъл). На него се виждаха Мил и намиращите се южно от него Мотън и Касъл Рок. Кокс остави дистанционното настрани и извади лазерна показалка.

В долната част на екрана вече пишеше: „В петък оргънизират свиждане край Купола“. Джулия се усмихна. Тези от Си Ен Ен така се бяха шашнали, че бяха забравили да пуснат проверка за правопис.

— Смятаме, че можем да приемем и настаним хиляда и двеста посетители — каза бодро Кокс. — Ще бъдат допускани само близки роднини, поне този път… всички ние се молим да няма следващ път. Сборните пунктове ще бъдат тук — в панаирния център на Касъл Рок и тук — до магистралата за Оксфорд. — Той посочи местоположението им. — На всеки от двата пункта ще чакат дванайсет автобуса. Те ще бъдат осигурени от ръководствата на училищата в района, които са отменили занятията в този ден, за да ни помогнат. Благодаря им много за помощта. Двайсет и петият автобус ще превози представителите на медиите, които трябва да чакат пред „Шайнърс Бейт“ и „Такъл“ в Мотън. — Той добави сухо: — Сигурен съм, че повечето от вас знаят къде е „Шайнърс“, там е един от най-големите магазини за алкохол. Предвиден е също така и един, повтарям един, камион за видеотехника. Ще се наложи да работите съвместно, дами и господа; медията, която ще отрази събитието, ще бъде избрана на лотариен принцип.

Журналистите започнаха да роптаят, но бързо се укротиха.

— Автобусът за журналисти е с четирийсет и осем места, а тук очевидно има стотици представители на медиите от цял свят…

— Хиляди! — провикна се един сивокос мъж и в палатката избухна бурен смях.

— Да, да, все пак е хубаво да има забавления — каза горчиво Ърни Калвърт.

Кокс се подсмихна.

— Приемам корекцията, господин Грегъри. Местата ще бъдат разпределени съобразно броя на новинарските компании, които ще трябва да излъчат своите представители.

— Си Ен Ен трябва да пратят Улфи, само това мога да кажа — обяви Роуз.

Репортерите разговаряха оживено.

— Мога ли да продължа? — попита Кокс. — Преди това бих искал да ви помоля да престанете да изпращате текстови съобщения.

— Охо — каза Джаки. — Харесвам властните мъже.

— Предполагам разбирате, че светът не се върти около вас. Щяхте ли да се държите така, ако беше станало земетресение и под развалините имаше затрупани хора?

Настана мълчание. Репортерите мълчаха като четвъртокласници, чийто преподавател е избухнал заради непристойното им поведение. „Наистина е властен“ — помисли си Джулия и за момент много й се прииска той да се озове под Купола и да поеме нещата в свои ръце. Искаше, но беше невъзможно. Това да не беше концерт по желание.

— Вашата работа, дами и господа, се състои в две неща: да разпространите информация за свиждането и да направите така, че то да мине гладко.

Онези от Си Ен Ен смениха надписа. На екрана вече пишеше: „Медиите ще помагат в деня за свиждъне“.

— Не бихме желали към Западен Мейн да се отправят тълпи хора. В района вече има поне десет хиляди роднини на онези, които са блокирани под Купола. Хотелите, мотелите и къмпингите са претъпкани до пръсване. Роднините, които се намират в други части на страната, трябва да осъзнаят, че е безсмислено да бият път дотук. Трябва да разберат, че ще бъдат връщани на контролно-пропускателните пунктове тук, тук, тук и тук. — Той посочи Луистън, Обърн, Норт Уиндам и Конуей.

— Роднините, които в момента са в района, трябва да се регистрират в един от двата пункта — панаирния център и магистралата за Оксфорд. Не тръгвайте веднага натам, безсмислено е. Това няма да прилича на масова разпродажба в супермаркет, така че е без значение дали ще дойдете пръв или последен. Посетителите ще бъдат избрани чрез лотария. Кандидатите трябва да представят две снимки. Ще се опитаме да дадем предимство на онези, които имат двама или повече роднини в Мил, но не гарантираме нищо. И едно предупреждение: ако опитате да се качите на някой от автобусите без разрешително или с фалшиво разрешително, с други думи, ако създавате пречки на операцията, отивате в затвора. Не се шегувам.

— Качването в автобусите ще започне в осем сутринта. Ако то протече нормално, ще можете да прекарате най-малко четири часа с любимите си хора. Възникнат ли проблеми, времето за свиждане намалява. Автобусите ще напуснат границата с Купола в пет следобед.

— Къде точно ще се проведе свиждането? — провикна се една жена.

— Тъкмо се канех да ви кажа, Андрея. — Кокс взе дистанционното и показа от близък план шосе 119. Джаки познаваше добре района, там някъде едва не си беше разбила носа в Купола. Тя виждаше къщата на Динсмор, стопанските постройки и мандрата.

— Откъм страната на Мотън има битпазар. — Той посочи мястото. — Автобусите ще паркират тук. Посетителите ще слязат от тях и ще отидат пеша до Купола. От двете страни има предостатъчно място за хората. Извозили сме разбитата техника.

— Ще позволите ли на посетителите да отидат съвсем близо до Купола? — попита един репортер.

Кокс погледна камерата, сякаш искаше да се обърне директно към потенциалните посетители. Роуз се опита да си представи какви са надеждите и страховете на всички онези хора, които сега гледаха телевизия в хотелските стаи и баровете. Самата тя таеше в сърцето си много надежди и страхове.

— Посетителите ще могат да се приближат на два метра от Купола — обясни полковникът. — Предполагаме, че тази дистанция е безопасна, повтарям, предполагаме. Тук не става въпрос за увеселителен парк, на който са направени стотици тестове за сигурност. Хората с електронни импланти не трябва да се приближават. Отговорността си е тяхна, не можем да проверим гърдите на всички. Освен това посетителите трябва да оставят в автобусите всички електронни устройства, които носят със себе си — айподи, мобилни телефони, компютри и др. Репортерите, използващи микрофони и камери, ще бъдат държани на разстояние. Пространството до Купола е за посетителите, трябва да ги оставите да поговорят на спокойствие с близките си. Нещата ще се получат, ако ни помогнете. Помогнете ни да го направим, нали така казваха в „Стар Трек“. — Той свали лазерната показалка. — Сега ще отговоря на няколко въпроса. Само на няколко. Господин Блитцър.

Лицето на Роуз засия. Тя вдигна наздравица с чашата с кафе.

— Изглеждаш добре, Улфи! Позволявам ти да ядеш бисквити в леглото ми. Винаги, когато искаш.

— Полковник Кокс, ще организирате ли пресконференция с властите в града? Разбрахме, че Джеймс Рени — вторият градски съветник, е поел управлението. Какво ще кажете по този въпрос?

— Опитваме се да организираме пресконференция с господин Рени и с други представители на местната власт. Тя ще започне по обяд, ако всичко върви по план.

Репортерите приеха това изявление с аплодисменти. От всичко на света те обичаха най-много пресконференциите, само креватните забежки на известните политици можеха да се сравняват с тях.

Кокс каза:

— Пресконференцията ще се проведе на пътя, местните представители ще са от едната страна, а вие, дами и господа — от другата.

Репортерите започнаха да говорят развълнувано. Харесваше им, че ще имат възможност да видят управата на града.

Кокс посочи един мъж.

— Господин Холт.

Лестър Холт от Ен Би Си скочи на крака.

— Сигурен ли сте, че господин Рени ще присъства? Питам, защото излезе информация, че той е извършвал финансови нарушения и че щатският прокурор е разследвал делата му.

— Тази информация ми е известна — отговори Кокс. — В момента не мога да я коментирам, но господин Рени вероятно ще пожелае да каже нещо по въпроса. — Той замълча и се подсмихна. — Надявам се, че ще пожелае.

— Рита Брейвър, полковник Кокс, Си Би Ес. Вярно ли е, че Дейл Барбара — човекът, който искахте да управлява града до приключването на кризата — е арестуван за убийство? Вярно ли е, че полицията в Честърс Мил го смята за сериен убиец?

Настана гробовно мълчание, журналистите чакаха отговора. Четиримата човека, които седяха на бара в „Дивата роза“, също чакаха отговора.

— Вярно е — отговори Кокс. Репортерите започнаха да шушукат. — Засега не знаем какви точно са обвиненията и дали има някакви доказателства. Разполагаме само със слуховете, с които несъмнено и вие, дами и господа, разполагате. Дейл Барбара е носител на държавни отличия. Досега никога не е бил арестуван. Познавам го много добре и затова си позволих да го препоръчам на президента на Съединените щати. Засега нямам причини да мисля, че съм сгрешил в преценката си.

— Рей Суарес, полковник, Пи Би Ес. Смятате ли, че лейтенант Барбара, сега вече полковник, е арестуван по политически причини? Дали Джеймс Рени не се опитва да му попречи да заеме поста, на който е назначен от президента?

Джулия разбра каква е целта на втората част от шоуто. Кокс искаше медиите да са „Гласът на Америка“, а те са хората зад Берлинската стена. Тя изпадна във възторг.

— Ако градският съветник Рени дойде в петък, господин Суарес, непременно му задайте този въпрос. — Кокс изглеждаше изключително спокоен. — Дами и господа, това е всичко от мен.

Той бързо слезе от сцената и се измъкна, преди репортерите да започнат да му задават още въпроси.

— Майчице — измърмори Ърни.

— Добре, добре — каза Джаки.

Роуз изключи телевизора. Изглеждаше възбудена, пълна с енергия.

— По кое време е тази среща? Хареса ми всичко, което каза полковник Кокс, но пък сега на Барби може съвсем да му се стъжни животът.

2.

Барби научи за пресконференцията на Кокс от Мануел Ортега. Ортега, който преди работеше при Олдън Динсмор, сега беше полицай и носеше синя риза, тенекиена значка, направена сякаш от самия него, и четирийсет и петкалибров пистолет. Беше смъкнал колана си доста надолу, явно искаше да прилича на гангстер. Този кротък (поне такова впечатление си беше изградил Барби) човек с изтъняваща коса и вечно зачервено от слънцето лице обичаше да си поръчва закуска за вечеря (палачинки, бекон и пържени яйца) и да говори за крави (така и не беше успял да убеди Динсмор да купи от любимата му порода „Гелъуей“). Името му лъжеше — той беше янки до мозъка на костите си и притежаваше типичното за янките суховато чувство за хумор. Барби винаги го беше харесвал. Но сега пред килията стоеше друг Мануел, сега пред килията стоеше непознат човек в много лошо настроение. Той закрещя, обяснявайки разпалено какво е станало. От устата му хвърчаха пръски слюнка, лицето му беше придобило цвят на презрял домат.

— Изобщо не споменаха за идентификационните плочки, които намерихме в ръката на бедното момиче! Нито думичка! А след това копелето започна да плюе Джим Рени, на чиито рамене се крепи целият град. Целият!

— По-спокойно, Мануел — посъветва го Барби.

— За теб съм полицай Ортега, мръснико!

— Добре. Полицай Ортега. — Барби седеше на леглото и си мислеше колко малко му трябва на Ортега да измъкне стария „Скофийлд“ и да започне да стреля. — Аз съм тук вътре, а Рени е отвън. Сигурен съм, че той е доволен от сегашното положение на нещата.

— Млъквай! — изкрещя новоизпеченият полицай. — Всички сме вътре! Всички сме под проклетия Купол! Олдън пие по цял ден, момчето му не ще да яде, а жена му не спира да плаче за Рори. Джак Еванс си пръсна мозъка, нали разбра? А тъпите военни само плискат помия. Хиляди лъжи и скалъпени истории! А ти, ти предизвика боя в супермаркета и изгори вестника ни! За да не може Джулия да напише какъв си боклук!

Барби си мълчеше. Знаеше, че ако се опита да каже нещо в своя защита, ще получи куршум.

— Така се отнасят към политиците, които не харесват — продължи Мануел. — Искат да ни управлява сериен убиец и изнасилвач на мъртви жени, а не християнин! Каква низост!

Той извади пистолета и го промуши между решетките. Отворът на цевта се видя на Барби широк като вход на тунел.

— Ако Купола изчезне, преди да са те изправили до стената и да са те направили на гевгир — продължи Мануел, — аз сам ще свърша тази работа. Пръв съм на опашката от желаещи да те пречукат, а в момента тя е много дълга, да знаеш.

Затворникът остана безмълвен, чакаше да види какво ще стане — дали ще бъде убит или не. Сандвичите с бекон на Роуз Туичъл се опитваха да се качат в гърлото му и да го задушат.

— Ние се мъчим да оцелеем, а те само петнят човека, без когото в града ще настане анархия. — Мануел прибра огромния пистолет в кобура. — Майната ти. Не си струва да си цапам ръцете.

Той се обърна и тръгна към стълбите. Вървеше прегърбен, загледан в пода.

Барби се облегна на стената и въздъхна. По челото му бе избила пот. Той я избърса с треперещата си ръка.

3.

Клеър изскочи от къщата веднага щом видя микробуса на Ромео Бърпи. Тя плачеше.

— Мамо! — изкрещя Джо и слезе още преди Роми да е паркирал. След малко другите го последваха. — Мамо, нещо лошо ли е станало?

— Не — проплака тя, а после го сграбчи в прегръдките си. — Ще организират свиждане! В петък! Може би ще видим баща ти!

Момчето възкликна възторжено и завъртя майка си, сякаш се опитваше да я поведе в танц. Бени прегърна Нори… и я целуна бързо по бузата. Ръсти забеляза това и си помисли: „Палаво дяволче си ти, Бени.“

— Закарай ме в болницата, Роми — каза медикът. Той помаха на Клеър и децата, които вървяха към къщата. Радваше се, че е избегнал разговора с госпожа Макклачи, защото имаше опасения, че тя може да хваща лъжите и на провинциалните парамедици, а не само на сина си. — И моля те, зарежи за момент този смешен френски акцент.

— Някои хора нямат културно наследство, затова завиждат на онези, които имат — отговори Роми.

— Да, и майка ти носи галоши.

— Уи, но само когато вали.

Телефонът на Ръсти изпиука веднъж — текстово съобщение. Той го отвори и прочете: „СРЕЩАТА Е В 21:30 ПРИ ПАЙПЪР. ГЛЕДАЙ ДА ДОЙДЕШ. ДЖ. У.“

— Роми — каза и затвори телефона. — Ако оживея след срещата с бащата и сина Рени, би ли дошъл с мен довечера на една среща?

4.

Джини го чакаше във фоайето на болницата.

— Днес в „Катрин Ръсел“ е денят „Рени“ — обяви тя. Не изглеждаше особено разочарована. — Търстън Маршал ги прегледа и двамата. Ръсти, този човек е истинска находка. Той определено не харесва Младши, защото Младши и Франк са го натупали край езерото, но въпреки това се държа като абсолютен професионалист. Само си губи времето в колежа, мястото му е тук. — Тя се приведе към парамедика и му прошепна: — По-добър е от мен. И много по-добър от Туич.

— Къде е той сега?

— Прибра се в квартирата си, за да види младата си приятелка и двете деца, които гледа заедно с нея. Май се грижи за децата като за свои.

— Олеле майчице, Джини се е влюбила! — възкликна Ръсти, ухилен до уши.

— Не се дръж инфантилно. — Тя го изгледа сърдито.

— В коя стая са двамата Рени?

— Младши е в седма, а Джим — в деветнайсета. Джим дойде с онзи Тибодо, но сигурно го е пратил някъде по задачи, защото беше сам, когато отиде да види сина си. — На лицето й се появи цинична усмивка. — Не му отдели много време. Почти непрекъснато говори по телефона. Младши просто си седи кротко. Съвсем не беше кротък обаче, когато Хенри Морисън го доведе.

— Големия Джим има сърдечна аритмия, така ли? Какво е положението в момента?

— Търстън я овладя.

Ръсти изпита известно задоволство, но си каза наум: „Когато ефектът на валиума отслабне, сърцето му пак ще започне да прави въртели.“

— Отиди да видиш първо момчето — каза Джини. Бяха сами във фоайето, но тя продължаваше да говори тихо. — Не го харесвам и никога не съм го харесвала, но сега направо ми е жал за него. Май не му остава много.

— Търстън споменавал ли е нещо на Рени за състоянието на сина му?

— Да, казал му е, че проблемът вероятно е сериозен. Но явно не е толкова сериозен, колкото всички онези телефонни разговори, които той провежда. Вероятно някой му е казал за свиждането в петък. Много го е яд.

Ръсти се сети за малкия уред в ябълковата градина, който не беше успял да повдигне. Който дори не беше успял да помръдне. Сети и за смеещите се кожени глави.

— Някои хора просто не обичат да им идват гости — каза той.

5.

— Как се чувстваш, Младши?

— Д-о-бре. По-добре — отговори апатично той. Беше с болничен халат и седеше до прозореца. Светлината осветяваше лицето му, което изглеждаше измъчено и състарено.

— Кажи ми какво стана, преди да припаднеш?

— Бях тръгнал за училище, но отидох в къщата на Анджи. Исках да й кажа да се сдобри с Франк. Той само се шляе.

Ръсти се канеше да го попита дали знае, че Франк и Анджи са мъртви, но се отказа. Имаше ли смисъл?

— Отивал си на училище? Ами Купола?

— О, да. — Същият безчувствен и апатичен глас. — Забравих за него.

— На колко си години?

— Двайсет… една?

— Как се казва майка ти?

Младши се позамисли.

— Джейсън Джиямби[1] — отвърна накрая, а после се изсмя гръмко. Изражението на лицето му обаче не се промени.

— Кога се появи Купола?

— Събота.

— Преди колко време беше това?

Младши се намръщи.

— Седмица? Две седмици? Мина известно време от тогава. — Той се обърна към Ръсти. Очите му светеха от валиума, който Търстън Маршал му беше инжектирал. — Бааарби ли те накара да ми задаваш такива въпроси? Той ги уби, нали знаеш? — Той кимна. — Намерихме неговите пачки. — Замълча за момент. — Плочки.

— Не ме накара Барби — отговори Ръсти. — Той е в затвора.

— Много скоро ще бъде в ада — каза сухо Младши. — Ще го осъдим и ще го екзекутираме. Така каза баща ми. В Мейн няма смъртно наказание, но той каза, че сега важат военните закони. Яйчената салата съдържа твърде много калории.

— Точно така — рече медикът. Беше извадил стетоскоп, апарат за измерване на кръвно налягане и офталмоскоп. Уви маншета на стетоскопа около ръката на Младши. — Можеш ли да ми кажеш кои са последните трима президенти?

— Разбира се. Буш, Муш и Туш. Той се изсмя гръмко, но лицето му си остана безизразно.

Кръвното налягане на Младши беше 147 на 120. Ръсти бе очаквал да е по-високо.

— Спомняш ли си кой дойде да те види преди малко?

— Да. Възрастният мъж, когото двамата с Франки открихме край езерото, малко преди да намерим децата. Надявам се, че децата са добре. Бяха много сладки.

— Помниш ли имената им?

— Ейдън и Алис Епълтън. Отидохме в клуба и онази червенокосата ми направи чекия под масата. Мислех, че ще си тръгне, преди да е станало готино. — Кратка пауза. — Това е.

— Ъ-хъ. — Ръсти вдигна офталмоскопа. Дясното око на Младши беше добре. Оптичният диск на лявото му око обаче беше подут — често срещан симптом при мозъчен тумор.

— Виждаш ли нещо зелено, Джей Лено?

— Не. — Парамедикът остави офталмоскопа, след това вдигна показалеца си и го доближи до лицето на Младши. — Искам да докоснеш пръста ми, а после носа си.

Младши се подчини. Ръсти започна бавно да движи пръста си напред-назад.

— Продължавай.

Младши успя само един път да уцели движещия се пръст и носа си. Вторият път уцели пръста, но след това пипна бузата си. Третият път пропусна пръста, след което докосна дясната си вежда.

— Леле! Искаш ли още? Цял ден мога да го правя, да знаеш.

Ръсти бутна стола си назад и стана.

— Джини Томлинсън ще дойде да ти напише рецепта.

— Като я взема, ще мога ли да ида у мома? У дома, исках да кажа?

— Тази нощ ще останеш тук, Младши.

— Но всичко ми е наред, нали? Преди ме мъчеше главоболие, много кофти главоболие, но вече ми мина. Добре съм, нали?

— Все още не мога да ти дам отговор — каза Ръсти. — Искам да поговоря с Търстън Маршал и да проверя какво пише в медицинската литература.

— Човече, този тип не е доктор, а учител по английски.

— Може и да е така, но ти помогна, въпреки че, доколкото знам, двамата с Франк сте го тормозили.

Младши махна небрежно с ръка.

— Това беше просто игра. Освен това се отнесохме добре с онези капаци, ъъ… хлапаци, нали така?

— Не мога да споря по този въпрос с теб. Младши, гледай да си починеш. Защо не погледаш малко телевизия, а?

Младши се позамисли, после попита:

— Какво ще има за вечеря?

[1] Американски бейзболист. — Б.пр. ↑

6.

Единственото лекарство, за което Ръсти се сещаше, беше манитол. Според него то щеше да намали отока в нещото, с което се предполагаше, че мисли Рени Младши. Той измъкна картона от вратата и видя, че за него е прикрепена бележка, надраскана с непознат почерк:

Скъпи доктор Евърет, дали да не дадем манитол на този пациент? Аз не се престраших да му дам, защото не знам дозировката.

Търстън

Ръсти написа дозата и си помисли: „Джини е права, Търстън наистина е добър.“

7.

Големия Джим не беше в стаята си. Ръсти обаче чу гласа му, който идваше откъм мястото, на което покойният доктор Хаскел обичаше да си подремва. Той се отправи към фоайето. Не се сети да вземе картона на Големия Джим — недоглеждане, за което по-късно щеше да съжалява.

Облечен в костюм, Големия Джим седеше до прозореца и говореше по мобилния си телефон, въпреки че на стената имаше табела, на която беше изобразен телефон, задраскан с две червени черти. Ръсти си помисли, че с удоволствие би накарал Рени да прекрати разговора. Канеше се да направи точно това, въпреки че вероятно имаше други, много по-дипломатични начини за поставяне начало на преглед. Тръгна напред, но нещо го накара да замръзне на място.

В главата му изникнаха спомени: не може да заспи, става да си отреже парче от сладкиша с червени боровинки и портокали на Линда, чува как Одри похърква в стаята на момичетата. Слиза долу при Джитата. Сяда на леглото на Джани, под плаката на Хана Монтана — нейния ангел-пазител.

Защо тези спомени бяха дошли чак сега? Защо не бяха дошли по време на срещата, проведена в кабинета на Големия Джим?

„Защото тогава не знаех за убийствата и мислех само за пропана. И защото Джанел не получаваше пристъпи, а просто спеше неспокойно, говорейки в съня си.“

„Той има златна бейзболна топка, тате. Лоша топка.“

Как така не се бяха появили миналата нощ, докато оглеждаше труповете? А сега, когато вече може би е късно?

„Помисли какво означава това! Може би онова устройство на Блек Ридж не излъчва само слаба радиация, а и нещо друго. Наречи го предчувствие, наречи го както си искаш, но то е тук. А ако Джани е права за златната бейзболна топка, тогава всички деца, които предвещават беда на Хелоуин, може би също са прави. Дали ще стане точно тогава? Или по-рано?“

Ръсти реши, че ще стане по-рано. За децата в града, които обичаха да обикалят къщите и да събират лакомства, Хелоуин вече бе дошъл.

— Не ме интересува каква работа имаш, Стюарт — каза сприхаво Големия Джим. Трите милиграма валиум като че ли не го бяха направили по-сговорчив. — Двамата с Фърналд отидете там горе, вземете и Роджър… а? Какво? — Той се заслуша. — Нужно ли е изобщо да ти обяснявам? Не гледаш ли телевизия? Ако започне да ти се зъби…

Той вдигна очи и видя, че Ръсти стои на прага. Лицето му придоби смутено изражение, като че ли се опитваше да прецени каква част от разговора е чул парамедикът.

— Стюарт, имам посетител. Пак ще ти се обадя, а когато го направя, гледай да ми кажеш това, което искам да чуя. — Той прекъсна разговора, без да каже „дочуване“, после вдигна телефона и се ухили, оголвайки дребните си зъби. — Знам, знам, много невъзпитано, но градските дела не търпят отлагане. — Той въздъхна. — Не ми е лесно. Всичко ляга на плещите ми, а аз не се чувствам добре.

— Сигурно ти е трудно — предположи Ръсти.

— Господ ми помага. Знаеш ли какъв е девизът ми, друже? Искаш ли да ти кажа?

— Да.

— Когато затвори врата, Господ отваря прозорец.

— Наистина ли смяташ така?

— Знам, че е така. Има едно нещо, което гледам никога да не забравям — когато искаш, Бог не чува молитвите, но когато се нуждаеш, Бог се вслушва в тях.

— Ъ-хъ. — Ръсти влезе във фоайето. Телевизорът бе включен на Си Ен Ен. Звукът бе изключен, но ставаше ясно за какво говорят, защото на екрана се мъдреше черно-бяла снимка на Джеймс Рени. Големия Джим беше вдигнал показалеца си, както и горната си устна. Приличаше на озъбен койот. В долната част на екрана пишеше: „В рай за наркотиците ли се е превърнал Честърс Мил?“ После пуснаха реклама на автокъщата на Джим Рени — онази противната, в която един от дилърите (Големия Джим никога не се появяваше в рекламите) накрая изкрещява: „Вие пътувате, защото от Големия Джим купувате!“

Големия Джим махна към телевизора и се усмихна тъжно:

— Виждаш ли какво ми причиняват приятелите на Барбара? Нищо изненадващо, нали? Когато Христос дошъл да спаси човечеството, те го накарали сам-самичък да занесе кръста си на Голгота, където умрял, покрит с кръв и прахоляк.

Ръсти се беше убедил, че валиумът е странно лекарство. Той не беше сигурен дали истината е във виното или във валиума. Пациентите, на които даваше валиум, често разказваха какво мнение имат за себе си.

Ръсти придърпа един стол и приготви стетоскопа.

— Вдигни си ризата! — Големия Джим остави мобилния си телефон, а той го взе и го прибра в джоба на ризата си. — Мога да взема това, нали? Ще го оставя на рецепцията. Там е позволено да се ползват мобилни телефони. Столовете там не са толкова удобни, колкото тези, но вършат работа.

Ръсти очакваше, че Големия Джим ще започне да протестира, но той дори не гъкна, само показа огромния си корем и твърде едрите си за мъж гърди. Ръсти се наведе и се заслуша. Щеше да е доволен от пулс 110 и лека аритмия, но нещата бяха много по-добре, отколкото очакваше. Сърцето на Големия Джим биеше с около 90 удара в минута, и то съвсем ритмично.

— Чувствам се много по-добре — каза Рени. — Всичко е било от стреса. Подложен съм на ужасен стрес. Ще си почина тук още няколко часа, между впрочем, знаеш ли, друже, че оттук се вижда цялата централна част на града? После пак ще отида да видя Младши и си тръгвам.

— Не е само от стреса. Прекалено си пълен, не си в добра форма.

Големия Джим оголи зъбите си, демонстрирайки отново фалшивата си усмивка.

— Управлявам и фирма, и цял град, друже, справям се добре, между другото. Не ми остава време за фитнес.

— Рени, от две години имаш предсърдна тахикардия.

— Знам. В един медицински сайт прочетох, че дори здравите хора често…

— Рон Хаскел много ясно ти каза, че трябва да намалиш теглото си, да пиеш лекарства против аритмия и ако те не помогнат, да се подложиш на хирургична операция.

Джим направи гримаса. Приличаше на нещастно дете, заставено да седи мирно на висок стол.

— Господ ми каза да не го правя! Господ каза „не“ на пейсмейкъра! И Господ е прав! Дюк Пъркинс имаше пейсмейкър и видя ли какво му се случи!

— Вдовицата му също нямаше късмет — каза меко Ръсти. — Сигурно е попаднала на лошо място в лошо време.

Големия Джим го изгледа преценяващо с малките си свински очи. След това вдигна поглед към тавана.

— Лампите работят, нали? Поискахте пропан и аз ви го докарах. Някои хора са неблагодарни. Но аз съм свикнал на такова отношение.

— Ще те изпиша утре вечер.

Рени поклати глава.

— До утре вечер ще получите такова количество пропан, което ще ви стигне чак до Коледа, ако се наложи. Давам ти го, защото се погрижи за мен и защото си свестен човек.

— Първо на първо не изказвам благодарности, когато ми връщат нещо, което си е мое. А и така съм по-забавен.

— О, ти поставяш знак за равенство между теб и болницата? — изсумтя Големия Джим.

— Че защо не? Преди малко ти постави знак за равенство между теб и Христос. Хайде да се върнем към темата за здравословното ти състояние, става ли?

Големия Джим плесна възмутено с големите си месести длани.

— Валиумът няма да те излекува. Ако си тръгнеш, нищо чудно сърцето ти да излезе от ритъм още следобед. Или просто да спре. Хубавото в този случай е, че ще можеш да се срещнеш с твоя спасител още преди да е паднал здрач.

— А ти какво ми предлагаш? — попита спокойно Рени. Беше възвърнал присъствие на духа.

— Мога да ти дам нещо, което вероятно ще реши проблема поне в краткосрочен план. Става въпрос за лекарство.

— Какво лекарство?

— Има цена.

— Знаех си — каза меко Големия Джим. — Разбрах, че си на страната на Барбара още когато дойде в офиса ми и започна да искаш разни работи.

Ръсти не беше искал „разни работи“, а само пропан, но реши да си замълчи.

— Откъде знаеш, че тогава Барбара е имал поддръжници? Още не се знаеше за убийствата, така че откъде знаеш, че е имал поддръжници?

Очите на Големия Джим блестяха — или се забавляваше, или го тресеше параноята. А може би и двете.

— Имам си начини, друже. Е, каква е цената? Какво искаш да ти дам в замяна на лекарството, което ще ме предпази от сърдечен удар? — Преди Ръсти да отговори, той вметна: — Позволи ми да направя предположение. Искаш да освободя Барбара, нали?

— Не. Веднага ще го линчуват, ако излезе навън.

Джим Рени се изсмя.

— Понякога говориш разумно.

— Искам да се откажеш от поста си. Сандърс също. Нека Андрея Гринъл поеме управлението. Джулия Шамуей може да помага на Андрея, докато тя се пребори със зависимостта си към онези лекарства.

Големия Джим се изсмя още по-гръмко, като освен това се плесна по бедрата.

— Мислех, че Кокс не е добре — той искаше онази с големите цици да помага на Андрея, но ти съвсем си изперкал. Шамуей! Този женски представител на семейство кучета не може задника сам да си избърше!

— Знам, че си убил Когинс!

Не искаше да каже това, думите просто се изплъзнаха от устата му. И какво от това? Бяха само двамата, като се изключеше Джон Робъртс от Си Ен Ен, който гледаше от екрана на телевизора. А и си струваше човек да види резултата. За пръв път от появяването на Купола насам Големия Джим се втрещи. Той се опита да запази каменно изражение, но не успя.

— Ти си луд!

— Знаеш, че не съм. Миналата нощ отидох в погребалната агенция и огледах четирите трупа.

— Нямаш право! Ти не си патолог! Ти дори не си истински доктор!

— Спокойно, Рени. Брой до десет. Пази си сърцето. — Ръсти замълча за момент. — Всъщност майната му на сърцето ти. След всичко, което направи, майната му на сърцето ти. По главата на Когинс имаше следи. Много странни следи, но аз бързо се досетих от какво са. Сигурен съм, че са от сувенирната бейзболна топка, която видях на бюрото ти.

— Това нищо не означава. — Рени погледна към отворената врата на тоалетната.

— Означава, и то много неща. Особено като се има предвид, че всички тела са били на едно място. За мен това означава, че този, който е убил Когинс, е убил и другите. Смятам, че си ти. Или ти и Младши. Баща и син в един отбор, така ли е?

— Няма да слушам тези глупости! — Той се надигна. Ръсти го бутна, за да го принуди да седне отново. Получи се изненадващо лесно.

— Не ме докосвай! — изкрещя Рени. — Не ме докосвай, по дяволите!

Ръсти попита:

— Защо го уби? Заплаши те, че ще каже за наркотиците, така ли? Той също ли участваше?

— Не ме докосвай! — повтори Рени, въпреки че Ръсти вече се беше отдръпнал назад и беше седнал на стола си. Изобщо не му мина през главата, че е възможно Рени да не говори на него.

— Ще си мълча за това — каза медикът. — И ще ти дам лекарство, което ще свърши по-добра работа от валиума. Но трябва да подадеш оставка. На утрешната среща кажи, че напускаш по здравословни причини и че предаваш властта на Андрея. Всички ще те смятат за герой.

Ръсти си помисли: „Ще се съгласи. Притиснат е в ъгъла.“

Рени се обърна към отворената врата на тоалетната и каза:

— Сега вече можете да излезете.

Картър Тибодо и Фреди Дентън излязоха от тоалетната, където се бяха скрили.

8.

— По дяволите — каза Стюарт Бауи.

Двамата с брат му бяха в работната стая, намираща се в сутерена на погребалната агенция. Стюарт гримираше самоубилата се наскоро Арлета Кумбс, която беше последният клиент на погребална агенция „Бауи“.

— По дяволите, скапан кучи син!

Той остави мобилния телефон на масата и извади пакетче бисквити „Ритц Битс“ от широкия преден джоб на зелената си гумирана престилка. Винаги ядеше, когато беше притеснен, и винаги успяваше да изцапа всичко около себе си („Тук прилича на кочина“ — имаше навик да казва баща им, когато малкият Стю напускаше масата), така че нямаше нищо изненадващо в това, че по лицето на Арлета, което бе застинало в грозна гримаса (бедната жена се беше заблудила, че нагълтването с препарат за отпушване на канали е бърз и безболезнен начин за отърваване от Купола), се посипаха трохи.

— Какво става? — попита Фърн.

— Защо ли се забърках в делата на този гадняр Рени!

— За пари.

— Каква е ползата от тях сега! — възкликна гневно Стюарт. — Какво да ги правя, да ги харча в смотания магазин на Бърпи ли! Най-много да ми стане оная работа от това!

Стюарт отвори устата на възрастната вдовица и набута в нея останалите бисквити.

— На ти, кучко, време е за обяд.

Той сграбчи мобилния си телефон, натисна бутона „контакти“ и избра един номер.

— Ако не е там — каза по-скоро на себе си, отколкото на Фърн, — ще го намеря, ще взема едно от пилетата му и ще му го навра в за…

Само че Роджър Килиан беше там. В проклетата си птицеферма. Стюарт чуваше къткането на пилетата. Чуваше и цигулките на Мантовани, които звучаха от високоговорителите в птицефермата. Когато децата бяха там, дънеше „Металика“ или „Пантера“.

— Кво?

— Роджър. Стю се обажда. Добре ли си, братко?

— Супер съм — отговори Роджър, което може би означаваше, че се е напушил. Голяма работа.

— Ела в града. Двамата с Фърн ще те чакаме в гаража. Ще вземем два от големите камиони — онези с лебедките — и ще отидем в Радиото на Исус. Всичкият пропан трябва да бъде закаран в града. Няма да успеем да свършим днес, но Джим каза да започваме. Утре ще взема шест-седем от нашите хора — от проклетата лична армия на Джим, ако той ги пусне, разбира се — и ще довършим работата.

— Ау, Стюарт, не! Трябва да храня пилетата! Всичките ми момчета станаха полицаи!

Стюарт си помисли: „Значи искаш да седиш в мижавия си офис, да пушиш метамфетамини, да слушаш скапана музика и да гледаш порно с лесбийки на компютъра си.“ Струваше му се невъзможно човек да се възбуди, когато миризмата на курешки е толкова силна, че можеш да я режеш с нож, но Роджър Килиан някак си успяваше.

— Това не е доброволна мисия. Джим заповяда на мен, а аз заповядвам на теб. Половин час. Ако случайно мернеш някое от твоите момчета, взимай го и него.

Той затвори, преди Роджър да е започнал пак да опява. Известно време стоя неподвижен, гледайки гневно пространството пред себе си. Изобщо не му се искаше да прекара остатъка от следобеда в товарене на бутилки с пропан… но нямаше мърдане. Да, нямаше.

Той сграбчи маркуча, мушна го между зъбите на Арлета Кумбс и пусна водата. Трупът подскочи от силната струя.

— Ето, за да преглътнеш бисквитките, бабче — изръмжа. — Иначе може да се задавиш.

— Спри! — изкрещя Фърн, защото се сети, че не само стомахът, но и гърбът на жената, е прояден от препарата за отпушване на канали. — Ще бликне от дупката на…

Твърде късно.

9.

Големия Джим погледна Ръсти. Усмивката, която бе цъфнала на лицето му, сякаш казваше: „Видя ли сега какво стана.“ След това се обърна към Картър и Фреди Дентън:

— Чухте ли как господин Евърет се опита да ме изнуди?

— Чухме много добре — отговори Фреди.

— Чухте ли го да казва, че няма да ми даде животоспасяващо лекарство, ако не се откажа от поста си?

— Да — отговори Картър и изгледа мрачно Ръсти.

Медикът се чудеше на глупостта си.

Денят беше тежък, сигурно затова сглупи.

— Той може би намекваше за лекарството верапамил, което мъжът с дългата коса сложи в системата ми. — Големия Джим се ухили гадно, показвайки дребните си зъби.

Верапамил. Ръсти го хвана яд, че не е погледнал картона на Големия Джим. Щеше да съжалява за този пропуск и по-късно.

— За какви престъпления става въпрос тук, можете ли да кажете? — попита Големия Джим. — Сплашване?

— Определено, и изнудване също така — отвърна Фреди.

— Абе, това си е чист опит за убийство — каза Картър.

— Кой според вас е подстрекателят?

— Барби — каза Картър и удари Ръсти в устата. Той не очакваше удара, дори не успя да вдигне ръце в опит да се предпази. Залитна назад и падна странично върху един от столовете. От устата му потече кръв.

— Така е, като оказваш съпротива при арестуване — отбеляза Големия Джим. — Но това не е достатъчно. Сложете го на пода, момчета. Искам го на пода.

Ръсти се опита да побегне, но едва бе станал от стола, когато Картър го сграбчи и извъртя ръката му зад гърба. Фреди мушна стъпалото си зад краката му. Картър го бутна назад. „Като деца по време на междучасие“ — помисли си Ръсти, докато падаше на пода.

Картър приклекна. Ръсти успя да удари лявата му буза. Картър само тръсна глава, сякаш се опитваше да прогони досадна муха. После седна върху гърдите на Ръсти и се ухили. Да, точно като децата, само че тук няма кой да ти помогне.

Медикът извъртя главата си към Рени, който се бе изправил на крака.

— Не ти харесва да правиш това — каза задъхано. Сърцето му блъскаше като парен чук. Той едва успяваше да му осигури достатъчно кислород — Тибодо беше много тежък. Фреди Дентън беше коленичил наблизо, сякаш се опитваше да играе ролята на рефер.

— Но го правя, Евърет — каза Големия Джим. — Всъщност, Бог да те благослови, налага се. Фреди, измъкни мобилния ми телефон. В джоба на ризата му е, страх ме е да не се счупи. Смотанякът ми го открадна. Пиши и това престъпление на сметката му, след като го закараш в участъка.

— И други хора знаят — изпъшка Ръсти. Никога не се бе чувствал толкова безпомощен. И толкова глупав. Каза си, че не е първият, който подценява Джеймс Рени Старши, но не се почувства по-добре от това. — И други хора знаят какво си направил.

— Възможно е — каза Големия Джим. — Но кои са те? Другите приятели на Дейл Барбара, те ще да са. Онези, които предизвикаха размириците в супермаркета; онези, които подпалиха редакцията на вестника; и не на последно място, онези, на които дължим Купола. Сигурен съм. Това според мен е някакъв експеримент, организиран от правителството. Но ние не сме опитни мишки. Нали така, Картър?

— Не сме.

— Фреди, какво чакаш?

Фреди се беше заслушал в словоизлиянията на Големия Джим, изражението на лицето му говореше: „Е, сега вече разбрах.“ Той бръкна в джоба на ризата на Ръсти, извади телефона и го метна на един от столовете. След това погледна Ръсти в лицето:

— Откога планирате тази работа? Затворили сте ни в града, за да видите как ще реагираме, така ли?

— Фреди, чуй се само — с усилие изрече Ръсти. Господи, много беше тежък този Тибодо. — Това са пълни глупости, не виждаш ли, че…

— Притисни дланта му към пода! — каза Големия Джим. — Лявата. — Фреди се подчини на заповедта. Ръсти се опита да му се противопостави, но не можа, защото Тибодо натискаше ръцете му надолу.

— Съжалявам, друже, но хората в този град трябва да разберат, че сме по-силни от терористите.

Рени можеше колкото си иска да твърди, че съжалява, но малко преди да усети натиска на тока на обувката му и на всичките му сто и десет килограма, Ръсти забеляза, че вторият градски съветник се ръководи и от друг мотив — габардинените му панталони бяха издути отпред. Той изпитваше удоволствие, не само умствено, но и физическо.

Тогава токът натисна дланта на Ръсти — много силно. Лицето на Големия Джим се беше напрегнало от усилието. По бузите му беше избила пот. Върхът на езика му, притиснат между зъбите, се беше показал навън.

„Не викай. Джини може да те чуе. А ако дойде тук, ще пострада. Освен това той иска да викаш. Не му доставяй това удоволствие“ — помисли си Ръсти.

Но когато нещо изпука изпод тока на Големия Джим, той започна да вика. Не можеше да се сдържа повече.

Чу се второ изпукване. След това и трето.

Доволен от резултата, Големия Джим отстъпи назад.

— Тикнете го в затвора. Да му дадем възможност да се види с приятеля си.

Фреди огледа дланта на Ръсти, която вече бе започнала да се подува. Три от петте пръста бяха извити неестествено.

— Смазан! — възкликна доволно Фреди.

Джини се появи на прага на фоайето, очите й щяха да изскочат от орбитите си.

— Какво правите, по дяволите?

— Арестуваме това копеле по обвинение в сплашване, изнудване и опит за убийство — обяви Фреди Дентън, докато Картър изправяше Ръсти Евърет на крака. — Може да има и други обвинения. Той оказа съпротива и затова бяхме принудени да употребим сила. Отдръпнете се, госпожо.

— Вие сте луди! — изкрещя тя. — Ръсти, ръката ти!

— Добре съм. Обади се на Линда. Кажи й, че тези разбойници…

Той не успя да се доизкаже. Картър го сграбчи за врата, наведе главата му и го изблъска в коридора, като междувременно прошепна:

— Ако бях сигурен, че онзи възрастният разбира от медицина колкото тебе, веднага да съм те убил.

„И всичко това за четири дена“ — помисли си Ръсти, докато Картър го извеждаше грубо от болницата. Лявата му длан вече не беше истинска длан, а виеща от болка буца, намираща се някъде под китката му. „Само за четири дена.“

Той се зачуди дали кожените глави харесват шоуто.

10.

Линда успя да открие библиотекарката чак късно следобед. Лиза караше велосипед по шосе 117, очевидно връщайки се в Мил. Тя й сподели, че се е опитала да измъкне от часовоите край Купола още информация за свиждането.

— По принцип не им е разрешено да разговарят с „захлупеняци“, но някои се престрашават — каза тя. — Особено, когато разкопчая горните три копчета на блузата си. Веднага стават разговорливи. Какво да ги правиш, прости войничета. Виж морските пехотинци… предполагам, че няма да гъкнат дори ако си сваля всичките дрехи и да започна да танцувам макарена. На тези момчета сексапилът изобщо не им влияе. — Тя се усмихна. — Не че човек може да ме сбърка с Кейт Уинслет.

— Подочу ли нещо интересно?

— Не. — Лиза, която продължаваше да седи на седалката на велосипеда си, се беше навела леко и гледаше към Линда през страничното стъкло на патрулката. — Нищо не знаят. Но се тревожат за нас, което много ме трогна. И сред тях са плъзнали много слухове. Един от тях ме попита дали е вярно, че вече повече от сто човека са се самоубили.

— Защо не влезеш в колата за малко?

Усмивката на библиотекарката стана още по-широка.

— Арестувана ли съм?

— Искам да поговорим по един въпрос.

Лиза подпря велосипеда на стойката му и влезе в колата, като преди това премести папката на Линда и неработещия радар. Линда й разказа какво са открили в погребалната агенция, после спомена за срещата при Пайпър. Лиза не се поколеба дори за секунда, изглеждаше доста развълнувана.

— Ще дойда, само опитай да ме спреш.

Радиото изпука и секунда след това прозвуча гласът на Стейси:

— Кола четири, кола четири.

Линда сграбчи микрофона. Мислеше за децата, не за Ръсти.

— Чувам те, Стейси. Казвай.

Това, което й съобщи Стейси Могин, превърна неспокойствието на Линда в ужас.

— Имам лоши новини, Лин. Приготви се да ги чуеш, всъщност как човек би могъл да се приготви за такова нещо. Арестували са Ръсти.

— Какво? — изкрещя тя, но тъй като пропусна да натисне бутона на микрофона, само Лиза чу крясъка й.

— Тикнали са го долу в кафеза, при Барби. Мисля, че дланта му е счупена. Държи я притисната към гърдите си, доста се е подула. — Тя добави с по-тих глас: — Казаха, че е оказал съпротива, затова бил пострадал.

Този път Линда натисна бутона на микрофона:

— Идвам веднага. Кажи му, че идвам.

— Не мога — отговори Стейси. — Съставили са някакъв списък. Долу могат да слизат само полицаите, които са в него. Аз не съм от тях. Повдигнали са му куп обвинения, включително опит за убийство и съучастничество в убийство. Карай внимателно. Няма да ти позволят да го видиш, така че гледай да не катастрофираш от бързане.

Линда натисна бутона три пъти, след това каза:

— Ще го видя, да знаеш.

Само че не го видя. Началникът на полицията Питър Рандолф, който изглеждаше свеж и отпочинал след дрямката, я чакаше на стълбите пред входа. Той й нареди да предаде значката и пистолета си и я информира, че е заподозряна в опит за подриване на местната власт, тъй като е съпруга на Ръсти.

Искаше й се да му каже: „Добре, арестувай ме и ме заключи долу при съпруга ми“, но тогава се замисли за децата. Сега те бяха при Марта и я чакаха да отиде да ги вземе, сигурно страшно много искаха да й разкажат какво е станало днес в училище. Тя се замисли и за срещата вечерта, която вече придобиваше изключителна важност. Защото нищо не пречеше да освободят двама затворници, а не само един. Ако я арестуваха обаче, нямаше да може да присъства на нея.

— Предай му, че го обичам — каза Линда, след това разкопча колана си и измъкна кобура. Не й пукаше, че вече няма да носи пистолет. Тя обикновено помагаше на малките деца да пресичат улиците и контролираше поведението на средношколците. В тези неща беше силата й.

— Ще му предам, госпожо Евърет.

— Погрижи ли се някой за ръката му? Чух, че ръката му е счупена.

Рандолф се намръщи.

— Кой ви каза това?

— Не знам кой се обади. Не се представи. Май беше някой от нашите хора, но по шосе 117 няма добро покритие, така че не разбрах кой е.

След кратък размисъл той реши да не задълбава повече.

— Ръката на Ръсти е добре — каза. — А нашите хора вече не са твои хора. Прибирай се вкъщи. Вероятно ще те разпитаме по-късно.

Тя с мъка сдържа сълзите си.

— Какво да кажа сега на децата? Да им кажа, че баща им е в затвора? Ти знаеш, че Ръсти е добър човек, знаеш това. Боже, та нали точно той откри, че имаш проблеми с жлъчката!

— Не мога да ви помогна много, госпожо Евърет — каза Рандолф. Май беше забравил, че доскоро се обръщаше към нея с „Линда“. — Но по-добре не им казвайте, че баща им е съучастник на Барбара в убийството на Бренда Пъркинс и Лестър Когинс… за другите убийства не знаем със сигурност, при тях мотивите са сексуални, така че Ръсти може да не е замесен.

— Това е безумие!

Рандолф се направи, че не я е чул.

— Освен това той се опита да убие градския съветник Рени, отказвайки да му предостави животоспасяващо лекарство. За щастие Големия Джим е проявил предвидливост, като е скрил двама полицаи в съседното помещение. — Той поклати глава. — Да постъпи така с човек, който се поболя от грижи, докато се опитваше да реши проблемите в града. Толкова е добър твоят Ръсти.

Тя разбираше, че го е закъсала здраво. Реши да си тръгне, преди да е станало още по-лошо. Петте часа, които оставаха до срещата, й се струваха цяла вечност. Не можеше да си измисли никакво занимание.

По-късно обаче успя да си измисли.

11.

Ръката на Ръсти изобщо не беше добре. Дори Барби забеляза това, въпреки че между тях двамата имаше три празни килии.

— Ръсти, мога ли да ти помогна?

Той се усмихна пресилено.

— Не, освен ако нямаш аспирин. Всъщност бих предпочел дарвосет.

— Нито едното, нито другото. Не ти ли дадоха нещо за болката?

— Не, но вече не ме боли чак толкова много. Ще оживея. — Той просто искаше да покаже, че не се страхува. Болката беше ужасяваща, а той дори смяташе да я направи още по-ужасяваща. — Трябва да се погрижа за тези пръсти.

— Късмет!

По чудо нито един от пръстите му не беше счупен, но в дланта му имаше счупена кост. Метакарпалната, петата. Единственото нещо, което можеше да направи по този въпрос, беше да обездвижи дланта си с парчета плат. Но първо…

Ръсти хвана показалеца си, чиято най-горна става бе разместена. По филмите тези неща винаги ставаха бързо. Бързо и лесно. За нещастие прибързването можеше да доведе до усложнения. Той постепенно засили натиска, който упражняваше. Жестоката болка се стрелкаше чак до челюстта му. Пръстът му скърцаше като панта на неотваряна с години врата. Той зърна Барби, който стоеше до вратата на килията си и наблюдаваше.

След това пръстът внезапно се изправи и болката намаля. Ръсти седна на леглото, задъхваше са като маратонец, който току-що е пресякъл финалната линия.

— Успя ли? — попита Барби.

— Имам още работа. Трябва да наместя и средния си пръст. Може да ми потрябва.

Ръсти се зае със средния си пръст. Точно когато болката стана нетърпима, ставата изпука и зае обичайното си положение. Сега му оставаше да се погрижи и за малкия си пръст, който беше щръкнал нагоре, опитвайки се сякаш да привлече вниманието на околните.

„Да не би да искаш да вдигнеш тост за най-скапания ден в историята на Ерик Евърет?“ — помисли си.

Започна да превързва пръста. Пак го болеше, но се налагаше да търпи — този проблем не можеше да бъде решен бързо.

— Какво направи? — попита Барби и щракна два пъти с пръсти. Посочи тавана, а после покри едното си ухо с длан. Дали беше сигурен, че тук долу са монтирали микрофони, или само предполагаше? Ръсти прецени, че това няма значение. Беше по-добре да приеме, че ги подслушват.

— Опитах се да принудя Големия Джим да подаде оставка — отговори. — Не се съмнявам, че ще ми стоварят десетки други обвинения, но основната причина, поради която съм тук, е, че му казах да забави малко темпото, за да не получи сърдечен удар.

Ръсти реши да не споменава за Когинс, защото иначе здравословното му състояние можеше да се влоши още повече.

— Как е храната тук?

— Не е зле — отговори Барби. — Роуз ми донесе обяд. Трябва обаче да внимаваш с водата. Понякога е възсоленичка.

Той разпери палеца и показалеца си, после посочи очите си, а след това и устата си — гледай ме в устата.

Ръсти кимна.

— Утре вечер — прошепна съвсем тихо Барби.

— Знам — отговори безмълвно той. От устните му отново потече кръв, защото ги бе мръднал бързо.

— Трябва… ни… сигурно… място.

Ръсти си помисли, че този проблем ще намери разрешението си благодарение на Джо Макклачи и неговите приятели.

12.

Анди Сандърс получи припадък. Това беше неизбежно — беше пушил прекалено много, а и не беше свикнал с метамфетамините. Той седеше в студиото на радиото, слушаше „Колко си велик“ и се захласваше. Струваше му се, че лети по струните на цигулките.

Готвача беше отишъл някъде с лулата, но му беше оставил няколко дебели хибридни цигари, казвайки:

— Трябва да внимаваш с тях, Сандърс. Като динамит са. „Онези, които не са свикнали да пият, трябва да внимават.“ Това е цитат от Тимотей. Същото се отнася и за тези цигари.

Анди кимна тържествено, но започна да пуши като парен локомотив веднага щом Готвача си тръгна. Изпафка две от цигарите една след друга, като хвърли фасовете чак когато му запари между пръстите. Характерната за метамфетамините миризма на нагорещена котешка пикня се изкачваше все по-високо в личната му класация за ароматите. Той беше преполовил третата цигара и продължаваше да се вживява в ролята на Ленард Бърнстейн, когато след едно по-яко дръпване му причерня. Падна на пода и започна да трепери в реката от свята музика. Изпод стиснатите му зъби излизаше пяна. Полузатворените му очи се въртяха бясно в орбитите си, виждайки неща, които ги нямаше. Които все още ги нямаше.

След десет минути той вече се беше свестил и дори тичаше по пътеката между студиото и дългия червен склад.

— Готвачо! — изрева. — Готвачо, къде си? Те идват!

Буши излезе от страничния вход на склада. Мазната му коса стърчеше на всички страни. Носеше мръсно долнище на пижама (върху плата бяха щамповани жабчета), по което имаше жълти петна от урина отпред и зелени петна от трева отзад. То се беше смъкнало надолу по кокалестия му ханш и затова цепката на задника му се виждаше. В едната си ръка държеше автомат, на приклада на който беше написано: „Божи воин“. Дистанционното беше в другата му ръка. Той остави Божия воин, но задържа ключа към божиите врати. После сграбчи Анди за раменете и го раздруса здраво.

— Стига истерии, Сандърс!

— Те идват! Злите хора! Както ти каза!

Готвача се замисли.

— Някой се обади и те предупреди, така ли?

— Не, имах видение! Причерня ми, после ги видях!

Готвача се облещи. Подозренията му се бяха разсеяли. Гледаше ту към Анди, ту към Битч Роуд.

— Какво видя? Колко бяха? Всичките ли, или само няколко, като предишния път?

— Аз… аз… аз.

Буши пак го раздруса, но този път по-внимателно.

— Успокой се, Сандърс. Ти вече си в божията армия и…

— Християнски войник!

— Да, да, да. А аз съм ти началник, така че докладвай.

— Идват с два камиона.

— Само два?

— Да.

— Оранжеви?

— Да.

Готвача дръпна нагоре долнището на пижамата, което бавно се смъкна до първоначалното си положение, и кимна.

— Общински камиони. Сигурно пак идват онези трима тъпаци — двамата братя Бауи и господин Пиле.

— Господин…

— Килиан, Сандърс, кой друг може да е? Той пуши кристали, но не разбира смисъла на кристалите. Защото е глупак. Идват за пропана.

— Ще се скрием ли? Ще се скрием и ще ги оставим да го вземат?

— Тъкмо това направих предния път. Но сега, не. Писна ми да се крия и да се оставям да ме обират. Звездата Уормууд изгря. Време е божиите воини да развеят флага си. Ти с мен ли си?

А Анди, който беше загубил най-скъпите си хора, не се поколеба дори за секунда:

— Да!

— До края?

— До края!

— Къде остави оръжието си?

Анди не беше съвсем сигурен, но доколкото си спомняше, то беше в студиото, подпряно на плаката, на който се виждаше как Пат Робъртсън прегръща покойния Лестър Когинс.

— Да отидем да го вземем — каза Готвача, после вдигна Божия воин и провери дали пълнителят му е на мястото си. — И отсега нататък да го носиш със себе си, ясно?

— Ясно.

— Там има ли амуниции?

— Да. — Преди един час той бе замъкнал горе една кутия. Поне си мислеше, че е било преди час — онези цигари имаха свойството да изкривяват представата за време.

— Само минутка — каза Готвача. Той донесе три китайски гранати. Даде две от тях на Анди и му каза да ги пъхне в джобовете си. Закачи третата (предпазителят й пасна чудесно на цевта) за Божия воин. — Сандърс, казаха ми, че след като дръпна предпазителя, разполагам със седем секунди да се отърва от гадинката, но когато метнах една в ямата отзад, ей-така, за проба, тя избухна след около четири секунди. Не може да се вярва на дръпнатите. Запомни това от мен.

Анди каза, че ще запомни.

— Хубаво, хайде да отидем да вземем оръжието ти.

Анди попита неуверено:

— Ще ги гръмнем ли?

Готвача се изненада от този въпрос.

— Само ако се наложи.

— Добре — каза Анди. Въпреки всичко той не искаше да убива никого.

— Но ако упорстват, ще вземем нужните мерки. Това ясно ли ти е?

— Да — отговори Сандърс.

Готвача го потупа по рамото.

13.

Джо попита майка си дали разрешава Бени и Нори да спят у тях тази нощ. Клеър отговори, че няма нищо против, стига родителите им да са съгласни. Всъщност така тя дори щеше да се чувства по-спокойна. След премеждията им на Блек Ридж тя предпочиташе да държи децата под око. Те можеха да си направят пуканки на печката на дърва и да продължат ожесточената игра на монопол, която бяха започнали преди час. Наистина се бяха разгорещили; разговаряха разпалено и се провикваха, сякаш се опитваха да се отърсят от проблемите, с които се бяха сблъскали през деня. Клеър нямаше нищо против.

Майката на Бени се съгласи, тази на Нори също (за изненада на Клеър).

— Чудесно — беше казала Джоани Калвърт. — Мечтая да се напия, откакто ни захлупи Купола. Май тази вечер ще имам възможност. И, Клеър, кажи на момичето ми утре да намери дядо си и да го целуне.

— Кой е дядо й?

— Ърни. Познаваш Ърни, нали? Всички познават Ърни. Той се тревожи за нея. И аз също, понякога. Онзи скейтборд. — Гласът на Джоани потреперваше.

— Ще й кажа.

Клеър тъкмо остави телефона и на вратата се почука. В първия момент не позна пребледнялата жена на средна възраст, която стоеше отвън. После се сети, че това е Линда Евърет — полицайката, която обикновено патрулираше около училището, помагайки на децата да пресичат, и която глобяваше шофьорите, паркирали неправилно по главната. Линда не беше на средна възраст, просто в момента изглеждаше страшно състарена.

— Линда! — възкликна Клеър. — Какво е станало? Ръсти ли? — Тя се притесняваше от радиацията, но през главата й минаваха дори и по-лоши мисли.

— Арестуваха го.

Децата бяха прекратили играта. Бяха се скупчили пред вратата на дневната и гледаха разтревожено Линда.

— Повдигнали са му куп обвинения, включително за съучастие в убийството на Лестър Когинс и Бренда Пъркинс.

— Не! — изкрещя Бени.

На Клеър й се прииска да им каже да напуснат стаята, но разбра, че няма да може да ги отпрати. Тя знаеше защо е дошла Линда, разбираше мотивите й, но въпреки това малко я беше яд на нея. И на Ръсти, задето бе забъркал в тази каша и децата. Но не сме ли всички в един кюп? Когато е под Купола, човек не може да избира дали да участва или не.

— Той застана на пътя на Рени — каза Линда. — Това е основното. Това е основното от гледна точка на Рени — кой застава на пътя му и кой не. Той съвсем е забравил в каква ужасна ситуация се намираме всички ние. Не, по-лошо. Той използва ситуацията.

Джо я погледна мрачно.

— Госпожо Евърет, знае ли господин Рени къде сме ходили тази сутрин? Знае ли за кутията? Би било лошо, ако знае.

— Коя кутия?

— Онази, която намерихме на Блек Ридж — отговори Нори. — Ние видяхме само светлините й, Ръсти отиде там, за да я огледа отблизо.

— Това е генераторът — добави Бени. — Само че той не успял да го изключи. Дори не успял да го повдигне, въпреки че според него бил съвсем малък.

— Не знам нищо по този въпрос — каза Линда.

— Значи и Рени не знае. — Джо въздъхна така, сякаш камък му беше паднал от сърцето.

— Защо мислиш така?

— Защото щеше да заповяда на ченгетата да ни разпитат — отговори Джо. — А ако не отговорехме на въпросите, щяха да ни вкарат в затвора.

В далечината проехтяха два слаби гърмежа. Клеър наклони глава и се намръщи.

— Пиратки ли бяха това или изстрели?

Линда не знаеше, а и тъй като гърмежите не бяха дошли откъм града (твърде слаби бяха), не й пукаше.

— Деца, разкажете ми какво стана на Блек Ридж. Всичко ми разкажете. Какво видяхте вие и какво видя Ръсти? По-късно тази вечер може да се наложи да разкажете и на едни други хора. Време е да съберем информацията, с която разполагаме. Даже сме закъснели.

Клеър отвори уста, за да каже, че не иска да се забърква. Отказа се. Защото не виждаше друга алтернатива.

14.

Студиото на Радиото на Исус не беше точно на Битч Роуд; алеята, която водеше до него (павирана, в много по-добро състояние от самия път), беше дълга почти половин километър. В началото й, там, където свършваше Битч Роуд, растяха два стогодишни дъба. Есенните им листа, които при нормални обстоятелства имаха прекрасна ярка окраска, идеална за снимки за календари и туристически брошури, сега бяха изсъхнали и покафенели. Анди Сандърс се беше скрил зад единия от дъбовете. Готвача се спотайваше зад другия. Чуваше се рев на дизелови двигатели — камионите идваха. Анди избърса потта, която се бе стекла в очите му.

— Сандърс!

— Какво?

— Свалил ли си предпазителя?

Той провери.

— Да.

— Добре, слушай ме сега внимателно, няма да повтарям. Ако ти кажа да стреляш, стреляй и ги направи на сито! Ако си мълча, просто стой там! Разбра ли?

— Да.

— Едва ли ще се наложи да убиваме.

„Дано, слава тебе Господи“ — помисли си Анди.

— Ако дойдат само братята Бауи и господин Пиле. Но не мога да знам със сигурност. Ако се наложи да действам, ще ме прикриеш ли?

— Да — отговори без колебание Сандърс.

— И махни проклетия си пръст от спусъка, че може да си пръснеш кратуната.

Той погледна надолу и като видя, че пръстът му наистина е върху спусъка, бързо го отдръпна.

Зачакаха. Главата на Анди пулсираше. Каза си, че е глупаво да се страхува — та нали ако не му бе звъннал телефонът, вече щеше да е мъртъв, — но и това не помогна. Защото вече живееше в нов свят. Знаеше, че този нов свят може да се окаже фалшив (беше видял какво направиха лекарствата с Андрея Гринъл), но все пак беше по-добър от кошмара, в който живееше преди.

„Господи, нека ни подминат“ — примоли се той.

Камионите изплуваха от здрача. Движеха се бавно, изхвърляйки черен дим от ауспусите си. Анди надникна зад дънера и видя, че в кабината на първия камион има двама човека. Стори му се, че са братята Бауи.

Готвача не помръдваше. Анди започваше да си мисли, че той е променил решението си и че в крайна сметка ще им позволи да вземат пропана. Готвача обаче излезе за момент от прикритието си и изстреля два куршума.

Надрусан или не, Буши стреляше добре. Предните гуми на първия камион се спукаха. Той започна да криволичи и след няколко секунди спря. Вторият камион едва не се натресе в него. Анди чу тиха музика — някакъв църковен химн — и предположи, че шофьорът му не е чул изстрелите заради радиото. Кабината на водещия камион изглеждаше празна. Двамата мъже се бяха навели, за да се предпазят.

Босият, облечен само в долнище на пижама Буши (дистанционното беше закачено за отпуснатия ластик на долнището) излезе иззад дървото.

— Стюарт Бауи! — провикна се той. — Фърн Бауи! Излезте оттам, за да поговорим! — Подпря Божия воин на ствола на дъба.

Двамата братя продължиха да се спотайват, но вратата на кабината на втория камион се отвори и Роджър Килиан изскочи навън.

— Защо спряхте? — изрева. — Нямам време за губене, трябва да нахраня пилетата. — Тогава видя Готвача. — Здрасти, Фил, как си?

— Лягай долу! — изкрещя му единият от братята Бауи. — Откаченото копеле стреля!

Роджър погледна Готвача, а после и подпряния на дървото автомат.

— Може и да е стрелял, но вече е оставил оръжието настрани. Освен това е сам. Какво става, Фил?

— Вече съм Готвача. Наричай ме така.

— Добре, Готвачо, какво става?

— Излез, Стюарт — провикна се Готвача. — Ти също, Фърн. Никой няма да пострада. Предполагам.

Вратите на първия камион се отвориха. Без да извръща глава, Буши добави:

— Сандърс! Ако някой от онези двама глупаци има пистолет, стреляй! Не само веднъж, направи ги на швейцарско сирене.

Но никой от двамата братя не държеше пистолет, Фърн беше вдигнал ръцете си.

— На кого говориш, приятелю? — попита Стюарт.

— Излез, Сандърс — заповяда Готвача.

Анди излезе. Струваше му се, че вече няма опасност да се пролее кръв, затова му стана забавно. Помисли си, че ако беше взел една от онези цигари на Готвача, щеше да му стане още по-забавно.

— Сандърс! — възкликна изненадано Стюарт. — Какво правиш тук?

— Бях привлечен в Божията армия. А вие сте зли хора. Ние знаем всичко за вас, мястото ви не е тук.

— Ъ? — измънка Фърн и си свали ръцете. Предницата на първия камион бавно се снишаваше към пътя, тъй като от спуканите гуми излизаше въздух.

— Много добре, Сандърс — похвали го Готвача, след това се обърна към Стюарт: — Качвайте се и тримата във втория камион. И право в града, жалки задници такива. Когато стигнете там, кажете на онзи вероотстъпник, че радиостанцията е вече наша. Включително лабораторията и всички запаси.

— Какви ги дрънкаш, Фил?

— Готвачо.

Стюарт махна с ръка.

— Наричай себе си както искаш, просто ми кажи за какво…

— Знам, че брат ти е тъп — каза Готвача — и че господин Пиле не може да си върже сам връзките на обувките…

— Хей! — изкрещя Роджър. — Мери си думите!

Анди вдигна автомата си. Помисли си, че непременно трябва да напише „Клодет“ на приклада му.

— Не, ти си мери думите.

Роджър Килиан пребледня и отстъпи крачка назад. Изказванията на Анди по време на градските срещи никога нямаха такъв ефект, затова сега той изпита огромно удоволствие.

Готвача продължи да говори, прекъсването сякаш не му бе направило никакво впечатление.

— Но ти, Стюарт, имаш мозък в главата си, така че го използвай. Зарежи онзи камион и се прибирай в града с другия. Кажи на Рени, че всичко тук вече принадлежи на Бог. Кажи му, че звездата Уормууд е изгряла и че трябва да ни остави на мира, ако не иска апокалипсисът да подрани. — Той се замисли. — Можеш също така да му кажеш, че няма да спираме музиката. Той едва ли се притеснява за това, но за някои хора в града този въпрос е важен.

— Знаеш ли с колко полицаи разполага той сега?

— Изобщо не ми пука.

— Някъде към трийсет. До утре вероятно ще станат петдесет. Половината град носи сини кърпи в знак на подкрепа към полицията. Само да им каже, и ще те погнат.

— Нищо няма да постигнат — отговори Готвача. — Вярата в Бог удесеторява силата ни.

Роджър реши да покаже знанията си по математика:

— Е, значи двайсет, но вие пак сте по-малко.

— Млъквай, Роджър! — сгълча го Фърн.

Стюарт опита отново:

— Фил, Готвачо, успокой се, няма нищо страшно. Той не иска наркотиците, а пропана. Половината генератори в града не работят. До няколко дни три четвърти от генераторите няма да работят. Пусни ни да вземем пропана.

— Трябва ми за готвене. Съжалявам.

Стюарт го изгледа странно, явно го смяташе за луд. Анди си помисли: „Вероятно е луд. Вероятно и двамата с него сме луди. Но и Джим Рени е луд, така че няма нищо страшно.“

— Тръгвайте — настоя Готвача. — И му кажете, че ако ни нападне, ще съжалява.

Стюарт се позамисли, после сви рамене.

— Нищо не губя от това. Хайде, Фърн. Роджър, аз ще карам.

— Нямам нищо против — отговори Роджър Килиан. — Скоростният му лост заяжда. — Изгледа подозрително Готвача и Анди, след което се отправи към втория камион.

— Бог да ви благослови, момчета — провикна се Анди.

Стюарт погледна през рамо и направи кисела физиономия.

— И теб да те благослови Бог. Той знае, че имаш нужда от благословия.

Новите собственици на най-голямата лаборатория за метамфетамини в Северна Америка стояха един до друг и гледаха оранжевия камион, който направи обратен завой и се отдалечи.

— Сандърс!

— Да, Готвачо?

— Искам да „раздвижа“ музиката. Този град се нуждае от малко Мейвис Стейпълс. И от малко „Кларк Систърс“. Като свърша тази работа, ще попушим.

Очите на Анди се напълниха със сълзи. Той прегърна през раменете човека, когото някога се наричаше Фил Буши.

— Обичам те, Готвачо.

— Благодаря, Сандърс. И аз те обичам. Искам оръжието ти винаги да е заредено. Отсега нататък ще стоим на пост.

15.

Настъпващият залез багреше деня в оранжеви краски. Големия Джим седеше до леглото на сина си. Дъглас Туичъл беше поставил инжекция на Младши и сега младежът спеше дълбоко. До известна степен за Големия Джим щеше да е по-добре синът му да умре — заради тумора, който притискаше мозъка му, не се знаеше какво можеше да направи или да каже. Разбира се, момчето беше негова плът и кръв, но имаше за разрешаване много по-важни проблеми — проблемите на града. Рени си помисли: „Може би една възглавница би свършила работа…“

В този момент телефонът му зазвъня. Той видя името, което се бе появило на екранчето, и се намръщи. Нещо се беше объркало. Стюарт едва ли би се обадил толкова скоро, ако нямаше проблем.

— Казвай!

Той се заслуша, учудването му нарастваше с всяка изминала секунда. Анди беше там? Анди, с автомат?

Стюарт чакаше отговора. Чакаше инструкции. „Нареди се на опашката, друже“ — помисли си Големия Джим и въздъхна.

— Дай ми минутка. Трябва да помисля. Ще ти се обадя по-късно.

Той прекъсна разговора и се замисли върху новия проблем. Можеше да изпрати там група полицаи. Идеята сам да оглави операцията му се стори доста атрактивна. Ако Анди загинеше, още по-добре. Така Джеймс Рени щеше да поеме управлението.

От друга страна, градската среща беше утре вечерта. Щяха да дойдат много хора, които щяха да му задават въпроси. Той беше сигурен, че ще може да натресе лабораторията на Барбара и „приятелите на Барбара“ (за Големия Джим Анди Сандърс вече беше член на „приятелите на Барбара“), но реши все още да не го прави.

Не.

Той искаше стадото му да се страхува, но не и да изпада в паника. Паниката нямаше да е от полза за плана му да установи пълен контрол над града. А и какво толкова щеше да стане, ако за момента оставеше Анди и Буши на мира? Дори можеше да има полза от това. Щеше да им се вдигне самочувствието. Щяха да започнат да се мислят за недосегаеми, защото наркотиците съдържат съставката оглупин.

От друга страна, тъпото свиждане на Кокс беше предвидено за петък — вдругиден. Всички отново щяха да се втурнат към фермата на Динсмор. Бърпи несъмнено щеше да отвори нова сергия за хотдог. Докато тълпите глупаци дърдореха край Купола и докато Кокс провеждаше конференцията си, Големия Джим щеше да отиде в радиостанцията с петнайсетина полицаи и да заличи от лицето на земята досадните наркоманчета.

Да. Това беше отговорът.

Той се обади на Стюарт и му каза засега да не предприема нищо.

— Мислех, че пропанът ти трябва — каза Стюарт.

— Ще си го вземем — отговори Големия Джим. — А ти искаш ли да ни помогнеш да се погрижим за онези двамата?

— Искам, разбира се. Имам да си връщам на онзи кучи син Буши.

— Той ще си получи заслуженото. Петък следобед. Гледай да не поемаш други ангажименти за тогава.

Големия Джим отново се почувства добре; сърцето му биеше бавно и стабилно, без да прескача. А това беше добре, защото го чакаше много работа, като се започнеше с речта, която трябваше да дръпне тази вечер във „Фуд Сити“. Мястото беше изключително подходящо, там лесно щеше да убеди новите полицаи, че редът е над всичко. Когато гледат разрушения, хората винаги стигат до извода, че им трябва „твърда ръка“.

Той излезе от стаята, после се върна и целуна спящия си син по бузата. Може би щеше да се наложи да се отърве от Младши, но засега и по този въпрос нямаше да предприема нищо.

16.

Над малкото градче Честърс Мил се спуска нощ — поредната „куполна“ нощ. Но ние няма да си почиваме, защото трябва да отидем на две срещи и да проверим какво прави коргито Хорас. Тази вечер Хорас прави компания на Андрея Гринъл. Той не е забравил пуканките, намиращи се между кушетката и стената, просто си трае за момента.

Хайде да тръгваме тогава двамата с теб, докато тъмата се просмуква в небето като упойка в кръвта на пациент. Да тръгваме, докато първите безцветни звезди изгряват над главите ни. Това е единственият град в североизточната част на Съединените щати, над който тази вечер светят звезди. Над Нова Англия валят дъждове и хората, гледащи новини, скоро ще имат възможност да видят няколко изключителни сателитни снимки, показващи дупка в облаците — точно копие на „чорапчето“ Честърс Мил. Тук звездите светят, но сега те са мръсни, защото Купола е мръсен.

Върху Таркърс Мил и района от Касъл Рок, известен като Дъ Вю, се изливат порои. Метеорологът на Си Ен Ен Рейнолдс Улф (не е роднина на любимеца на Роуз Улфи) казва, че според него западният вятър блъска облаците в Купола и ги изстисква като гъби, преди те да успеят да се придвижат на север и на юг. Той нарича това „очарователен феномен“.

Водещата Сюзън Малво го пита каква е дългосрочната прогноза за времето в Честърс Мил, явно предполагайки, че кризата може да продължи.

— Сюзън — отговаря Рейнолдс Улф, — този въпрос е чудесен. Знаем със сигурност, че тази вечер в Честърс Мил не вали, но повърхността на Купола е достатъчно пропусклива, така че е възможно вътре да се просмуче известно количество влага. Метеоролозите от Националната служба ми казаха, че скоро не се очакват валежи под Купола. А ние знаем, че най-голямата им река — Престил, е попресъхнала. — Той се усмихва, сякаш за да покаже колко добър зъболекар има. — Благодаря на Господ за артезианските кладенци!

— И аз също, Рейнолдс — казва Сюзън, а после на телевизионните екрани в Америка се появява зеленото животинче от рекламата на застрахователната компания „Гейко“.

Стига толкова новини. Хайде да минем по някои от опустелите улици; покрай църквата и къщата на преподобната (срещата там все още не е започнала, но Пайпър е напълнила голямата кафеварка, а Джулия прави сандвичи под светлината на свистяща газова лампа); покрай къщата на Маккейн, около която е опъната жълта полицейска лента, навяваща мрачни асоциации; по Таун Комън Хил и покрай сградата на общината, където Ал Тимънс и няколко негови приятели чистят и подреждат, за да могат присъстващите на утрешната градска среща да се чувстват уютно; покрай Военния мемориал, където статуята на Лусиен Калвърт (прадядо на Нори; май не е нужно да ти казвам това) стои на пост.

Какво ще кажеш да поспрем за малко, за да видим какво правят Барби и Ръсти? Никой няма да ни попречи да слезем в сутерена; в стаята за подготовка има само трима полицаи, а Стейси Могин, която е зад бюрото, спи, подпряла глава с ръка. Останалите полицаи са във „Фуд Сити“, където слушат пламенната реч на Големия Джим, но дори и да бяха тук, пак нямаше да могат да ни попречат, защото ние сме невидими. Щяха да усетят само лек полъх, когато се шмугнем покрай тях.

В Кафеза няма нищо кой знае какво за гледане, защото надеждата е невидима като нас. Двамата мъже нямат какво друго да правят, освен да чакат и да се надяват. Ръсти вече не го боли чак толкова много ръката, а и отокът е поспаднал. Към пет часа следобед Стейси Могин, Бог да я благослови за добрината, беше успяла да му даде два екседрина.

Засега тези двама мъже — нашите герои — седят на леглата си и играят на Двайсет въпроса. Ред е на Ръсти да отгатва.

— Животно, зеленчук или минерал? — пита той.

— Нито едното — отговаря Барби.

— Как така нито едното? Трябва да е едно от тях.

— Не е — казва Барби. Той си е намислил Татко Смърф.

— Ти ме прецакваш.

— Няма такова нещо.

— Да, да.

— Стига си се оплаквал, чакам въпросите ти.

— Ще ми подскажеш ли малко?

— Не. Това е първото ти „не“. Остават още деветнайсет.

— Чакай малко. Така не е честно.

Нека ги оставим да изпуснат малко пара, става ли? Да минем покрай тлеещите останки от редакцията на „Демократ“; покрай леко поопърлената аптека (Сандърс повече никога няма да прекрачи прага й); покрай книжарницата и „Къщата на цветята“ на Льоклерк, чиито цветя вече са изсъхнали. Да минем под неработещия светофар на кръстовището на шосе 119 и шосе 117(ние го докосваме, той се разклаща лекичко, а после пак застива неподвижен) и да пресечем паркинга на „Фуд Сити“. Тихи сме като дъха на спящо дете.

Витрините на супермаркета са покрити с шперплат, реквизиран от склада на Таби Морел. Джак Кейл и Ърни Калвърт са изчистили повечето мръсотия, но „Фуд Сити“ все още прилича на кочина — по пода се търкалят кутии и галантерийни стоки. Повечето продукти вече са се преселили в килерите на гражданите или в гаража зад полицейския участък, по рафтовете не е останало почти нищо. Хладилните шкафове за безалкохолни напитки и бира, както и фризерът за сладолед, са разбити. Смърди на вкиснало вино. Големия Джим иска новите полицаи, повечето от които са ужасно млади, да видят този хаос. Той иска те да разберат, че целият град може да заприлича на бойно поле. Хитър е и знае, че дори не е нужно да им го казва. Те ще схванат посланието — стадото изпада в паника, когато овчарят не си гледа работата.

Да чуем ли речта му? Не. Ще го чуем какво ще каже утре вечер, ще ни е достатъчно. Освен това тези работи са ни ясни; двата основни специалитета на Америка са демагозите и рокендролът, а ние често преяждаме с тях.

Все пак трябва да погледнем слушателите, преди да си тръгнем. Виж ги само как са се захласнали и си припомни, че голяма част от тях (в това число Картър Тибодо, Майки Уордлоу и Тод Уендълстат) са хулигани, които почти всяка седмица биват наказвани заради побои и неспазване на училищната дисциплина. Но Рени е успял да ги хипнотизира.

Той не е нищо особено, ако говори насаме с някой човек, но застане ли пред тълпата… става буен звяр, както казваше старият Клейтън Брейси навремето, когато мозъчните му клетки все още функционираха. Големия Джим използва фрази от рода на: „полицейското братство“, „образцово носене на службата“ и „градът разчита на вас“. И други неща им казва. Добри неща, които никога не губят чара си.

Големия Джим преминава към темата „Барби“. Той им казва, че приятелите на Барби не спят, а сеят смут и раздор, преследвайки злите си цели. Снишавайки глас, той добавя:

— Те ще се опитат да ме дискредитират. Ще изрекат какви ли не лъжи.

Аудиторията изръмжава недоволно.

— Ще повярвате ли на лъжите? Ще позволите ли да бъда дискредитиран? Ще оставите ли града без силен лидер точно когато той има нужда от такъв?

Всички, разбира се, изкрещяват: „Не!“ Големия Джим продължава да говори (като повечето политици той вярва, че речите трябва да са дълги и цветисти), но ние си тръгваме.

Хайде да отидем в къщата на преподобната. Поемаме по пустите улици. Я, гледай! Намерихме си компания — едно тринайсетгодишно момиче с избелели дънки и старомодна скейтбордистка фланелка. Тази вечер Нори Калвърт не се е нацупила, за да прилича на лоша пънкарка (маниер, който докарва майка й до бяс). На лицето й е изписано учудване, присъщо на осемгодишна. Ние проследяваме погледа й и виждаме, че зад облаците на изток изплува огромна пълна луна. По форма и цвят тя прилича на току-що разрязан розов грейпфрут.

— Олеле… Боже! — прошепва Нори. Вдига свитата си в юмрук длан, слага я между едва наболите си гърди и се вторачва в странния розов кръг. След това продължава по пътя си, като се оглежда от време на време, за да се увери, че никой не я е забелязал. Линда Евърет им е казала да дойдат един след друг, да не бият на очи и да внимават някой да не ги проследи.

— Това не е игра — беше предупредила Линда. Нори се впечатли повече от бледото й напрегнато лице, отколкото от думите й. — Ако ни спипат, няма просто да загубим точки или да пропуснем реда си. Разбирате ли, деца?

— Аз мога ли да отида с Джо? — попита госпожа Макклачи. Тя беше почти толкова бледа, колкото госпожа Евърет.

Линда поклати глава.

— Идеята не е добра. — Тези думи бяха впечатлили Нори най-много. Не, това не е игра, това е въпрос на живот и смърт.

А, ето я църквата. И сгушената до нея къща на Пайпър. Нори вижда ярката бяла светлина на газовите лампи отзад, там, където вероятно се намира кухнята. Скоро ще влезе вътре и ще се скрие от втренчения поглед на ужасната розова луна. Скоро ще бъде на сигурно място.

Тогава една сянка изниква от мрака и я хваща за ръката.

17.

Нори толкова се стресна, че дори не успя да извика, което беше добре. Когато розовата луна освети лицето на внезапно появилия се човек, тя видя, че това е Ромео Бърпи.

— Направо ми изкара ума — прошепна момичето.

— Извинявай. Просто хвърлям по едно око навън. — Той пусна ръката й и се огледа.

— Къде са приятелите ти?

Нори се усмихна.

— Не знам. Нали трябва да дойдем един след друг, минавайки по различни пътища. Така каза госпожа Евърет. — Тя погледна към улицата, която се спускаше надолу по хълма. — Майката на Джоуи май идва. Да влизаме вътре.

Те се отправиха към мястото, където светеха газови лампи. Вътрешната врата на къщата беше отворена. Роми почука леко по касата и каза:

— Роми Бърпи и една приятелка. И да има парола, ние не я знаем.

Пайпър Либи отвори вратата и ги пусна да влязат, като гледаше любопитно Нори.

— Коя си ти?

— Гръм да ме удари, ако това не е внучката ми — каза Ърни, влизайки в стаята. В ръката си държеше чаша лимонада. Беше се ухилил до уши.

— Ела тук, момичето ми. Беше ми домъчняло за теб.

Нори се хвърли в прегръдките му и го целуна, както беше заръчала майка й. Не беше предполагала, че ще изпълни заръката толкова скоро, но се радваше, че е станало точно така. С него тя можеше да сподели истината, която никога не би споделила с приятелите си.

— Дядо, много ме е страх.

— Всички ние също се страхуваме, миличка. — Той я притисна още по-силно към себе си, после се загледа в лицето й. — Не знам каква работа имаш тук, но тъй и тъй си дошла, така че какво ще кажеш да те почерпя една лимонада?

Нори забеляза кафеварката и отговори:

— Бих предпочела кафе.

— И аз също — каза Пайпър. — Заредих я с най-силното кафе, след това сложих вода и чак тогава се усетих, че няма електричество. — Тя поклати глава, сякаш за да пропъди някаква мисъл. — Това нещо ми напомня за себе си по различни начини.

Някой почука на задната врата и след малко се появи Лиза Джеймисън. Бузите й бяха силно зачервени.

— Скрих велосипеда си в гаража ти, преподобна Либи. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Не. Сега ние правим заговор, така поне биха казали Рандолф и Рени, затова по-добре ме наричай „Пайпър“.

18.

Никой от „членовете на революционния комитет“ не закъсня, така че малко след девет часа Пайпър даде началото на срещата. Първоначално й направи впечатление, че присъстват осем жени и само четирима мъже. Отгоре на всичко от четиримата мъже един беше пенсионер, а двама бяха на такава възраст, че все още нямаха право да гледат филми, в които показват насилие и сексуални сцени. Спомни си, че в партизанските групи, действащи в различни части на света, има много жени и деца. Това й се струваше неправилно, но тя разбираше, че понякога правилното и необходимото влизат в конфликт.

— Предлагам да сведем глави за минута — каза Пайпър. — Няма да се моля, защото вече не съм сигурна към кого да се обръщам в молитвите си. Но би било добре да кажете нещо на вашия си Бог, защото тази вечер ще имаме нужда от силна подкрепа.

Те се съобразиха с предложението й. Някои от присъстващите все още комуникираха с Всевишния, когато Пайпър вдигна глава и се огледа. Видя две наскоро уволнени полицайки, пенсиониран управител на супермаркет, останала без вестник журналистка, библиотекарка, собственичка на ресторант, „куполна вдовица“, която не можеше да спре да върти годежния си пръстен, местна „акула“ — собственик на универсален магазин, и три неестествено сериозни за възрастта си деца, сгушени едно до друго на кушетката.

— Амин — каза Пайпър. — Ще дам думата на Джаки Уетингтън, която много добре знае какво прави.

— Това звучи прекалено оптимистично — отговори Джаки. — Да не говорим, че е и прибързано, защото аз ще дам думата на Джо Макклачи.

Момчето изглеждаше стреснато:

— Аз?

— Но преди да го чуем — продължи тя, — искам да помоля приятелите му да застанат на пост. Нори — отпред, а Бени — отзад. — Джаки забеляза, че те се канят да протестират, затова вдигна ръка и поясни: — Не търся повод да ви отпратя, задачата ви е важна. Сигурно разбирате какво може да стане, ако ни хванат да заговорничим. Вие двамата сте най-малки. Намерете две тъмни ниши и се скрийте в тях. Ако видите някой, който се държи подозрително, или мернете полицейска кола, плеснете с ръце ето така. — Тя плесна веднъж, после два пъти и накрая още един път. — По-късно ще ви разкажем за какво сме говорили, обещавам. Сега ще съберем цялата информация накуп, няма да има никакви тайни.

Когато те излязоха, Джаки се обърна към Джо:

— Кутията, за която сте споменали на Линда. Разкажи всичко от начало до край.

Джо се изправи на крака, сякаш щеше да рецитира стихотворение, и разказа на другите всичко, което знаеше.

— След това се върнахме в града и разбрахме, че онова копеле Рени е заповядало да арестуват Ръсти — завърши. Избърса потта от челото си и отново седна на кушетката.

Клеър обгърна с ръка раменете му.

— Според Джо не е хубаво Рени да разбира за кутията — вметна тя. — Той смята, че Рени вероятно би предпочел тя да продължи да функционира и не би направил опит да я изключи или разруши.

— Той е прав — обади се Джаки. — Кутията е най-важната ни тайна.

— Ами… — промърмори Джо.

— Какво? — попита Джулия. — Смяташ, че той трябва да знае?

— Може би, но трябва да помисля.

Джаки реши да не му задава повече въпроси и продължи нататък:

— Да преминем към следващия въпрос. Ще се опитам да измъкна Барби и Ръсти от затвора. Утре вечер, по време на градската среща. Президентът е заповядал Барби да поеме управлението.

— Който ще да е, само да не е Рени — изръмжа Ърни. — Това некадърно копеле мисли, че градът е негов.

— Той е добър само в едно — намеси се Линда. — В това да забърква каши, когато му е изгодно. Боят в супермаркета и изгарянето на редакцията на вестника… според мен той ги е организирал.

— Разбира се, че е той — потвърди Джаки. — Човек, който може да убие собствения си пастор…

Роуз я погледна изненадано.

— Да не би да искаш да кажеш, че Рени е убил Когинс?

Джаки разказа на присъстващите какво бе открил Ръсти при огледа на тялото на Когинс. Те изглеждаха смаяни, но очевидно й повярваха.

— А момичетата, и тях ли? — попита тихичко ужасената Лиза Джеймисън.

— Синът му може би — отговори рязко Джаки. — Предполагам, че тези две убийства не са свързани с политическите машинации на Големия Джим. Младши припадна тази сутрин до къщата, в която откри телата.

— Какво съвпадение само! — възкликна Ърни.

— Сега той е в болницата. Джини Томлинсън твърди, че е много вероятно да има мозъчен тумор. А хората с такива тумори често имат агресивно поведение.

— Баща и син — отбор убийци? — Клеър бе взела Джо в прегръдките си.

— Не бих казала отбор — отговори Джаки. — По-скоро имат ген, който ги кара да правят лоши неща, когато са напрегнати.

Линда каза:

— Но телата са били на едно място, така че ако приемем, че има двама убийци, то те са действали заедно. Работата е там, че този убиец Рени държи съпруга ми и Дейл Барбара в плен и ги използва за изграждане на конспиративната си теория. Не ги е убил само защото иска да послужат за назидание. Иска да бъдат публично екзекутирани. — Лицето й се изкриви за момент, докато се опитваше да сдържи сълзите, напиращи в очите й.

— Не мога да повярвам, че е стигнал дотам — каза Лиза, въртейки нервно анкха си[1]. — Та той е просто търговец на коли втора употреба, за Бога.

Думите й бяха посрещнати с мълчание.

— Чуйте ме сега, моля ви — промълви Джаки, когато мълчанието започна да става тягостно. — Казах ви какво смятаме да направим двете с Линда и работата вече става дебела. Ще ви помоля да гласувате. Ако желаете да участвате в заговора, вдигнете ръка. Онези, които не вдигнат ръка, могат да си тръгват, поемайки ангажимента да не разгласяват какви неща сме дискутирали тук. Не е във ваш интерес да разказвате какво сме си говорили, защото ще ви се наложи да обяснявате откъде знаете. Опасно е. Може да попаднем в затвора, и по-лоши неща дори може да ни се случат. Така че да гласуваме. Кой остава тук?

Джо моментално вдигна ръка; Пайпър, Джулия, Роуз и Ърни Калвърт не изостанаха много от него. Линда и Роми вдигнаха заедно ръцете си. Лиза погледна Клеър Макклачи. Тя въздъхна и кимна. Двете жени вдигнаха ръцете си.

— Точно така, мамо — окуражи я Джо.

— Ако кажеш на баща ти, че съм ти позволила да се забъркаш в това, не Джеймс Рени, а аз лично ще те екзекутирам.

[1] Древен египетски символ. — Б.пр. ↑

19.

— Линда не може да отиде в полицията — каза Роми на Джаки.

— Кой ще дойде с мен тогава?

— Аз, скъпа. Линда трябва да отиде на градската среща. Така между шестстотин и осемстотин човека ще могат да потвърдят, че е била там.

— Защо да не мога да отида? — попита Линда. — Моят съпруг е там.

— Ти сама си отговори — каза Джулия.

— Как смяташ да го направим? — обърна се Роми към Джаки.

— Ами предлагам да си сложим маски…

— Пфу — изсумтя Роуз и направи физиономия. Всички се засмяха.

— Имаме късмет — каза Роми. — В магазина ми има голям избор от маски за Хелоуин.

— Аз ще бъда Малката русалка — изрече тъжно Джаки. Изчерви се, когато усети, че всички са вперили погледите си в нея. — Както и да е. Ще ни трябват пистолети. Вкъщи имам една берета. Ти притежаваш ли оръжие, Роми?

— Скътах няколко пушки в сейфа в магазина. Има и една с оптически мерник. Не че съм знаел, че ще ни потрябват, просто усетих, че нещо става.

Джо се намеси в разговора:

— Ще ви трябва и кола, с която да се измъкнете. Микробусът ти няма да свърши работа, Роми, всички го знаят.

— Имам идея — каза Ърни. — Хайде да вземем една от колите, които Джим Рени продава. Миналата пролет той взе от някаква телефонна компания пет-шест високоскоростни микробуса. Паркирани са отзад. Ще си получи заслуженото по този начин.

— А как ще вземеш ключа? — попита Роми. — Ще влезеш с взлом в офиса на Рени в изложбената зала?

— Ако не са с електронно запалване, няма да ми трябва ключ — каза Ърни, после изгледа намръщено Джо и добави:

— Бих предпочел да не казваш това на внучката ми, млади момко.

Джо прокара пръсти по устните си, сякаш дърпаше цип, и в стаята отново избухна смях.

— Градската среща трябва да започне утре в седем вечерта — каза Джаки. — Ако отидем в участъка към осем…

— Има по-добър вариант — прекъсна я Линда. — Щом ще ходя на проклетата среща, защо да не свърша и някаква полезна работа. Ще облека рокля с големи джобове, за да мога да скрия полицейското си радио — онова допълнителното, което е в личната ми кола. Вие двамата ще стоите в микробуса и ще чакате.

Напрежението в стаята се засилваше. Нещата вече придобиваха реални измерения.

— На рампата зад магазина ми — каза Роми. — Там е скришно.

— Когато Рени започне речта си — каза Линда, — ще ви дам сигнал да тръгвате. Три изпуквания.

— Колко полицаи ще има в участъка? — попита Лиза.

— Ще се опитам да разбера от Стейси Могин — отговори Джаки.

— Няма да има много. Какъв е смисълът да висят там? Големия Джим смята, че „приятелите на Барбара“ са измислица, създадена от самия него.

— Освен това ще иска крехкият му задник да е добре защитен — вметна Джулия.

Някои от присъстващите се засмяха, но майката на Джо, която изглеждаше доста притеснена, не бе сред тях.

— Независимо от всичко в участъка ще има полицаи. Какво ще направите, ако те окажат съпротива.

— Няма страшно — каза Джаки. — Ще ги заключим в килиите, преди да са се усетили какво става.

— И все пак?

— Ще гледаме да не убием някого. — Гласът на Линда бе спокоен, но очите й гледаха трескаво. Това бяха очи на животно, което събира кураж, преди да направи последен опит за спасение. — Мисля, че ще има убийства, ако Купола не изчезне скоро. Екзекуцията на Барби и съпруга ми ще бъде само началото.

— Да предположим, че ги освободите — каза Джулия. — Къде ще ги закарате? Тук?

— В никакъв случай — възрази Пайпър и докосна все още подутите си устни. — Вече съм в черния списък на Рени. А и онзи тип, който сега му е личен бодигард. Тибодо. Кучето ми го ухапа.

— Не е хубаво да са близо до центъра на града — намеси се Роуз. — Може да започнат да претърсват къщите. Полицаите вече са доста на брой.

— Сигурно ще се включат и хората, които носят сини кърпи — добави Роми.

— Какво ще кажете да ги скрием в някое от бунгалата край Честър Понд? — попита Джулия.

— Бихме могли — каза Ърни, — но се опасявам, че те ще проверят и там.

— Не се сещам за по-добро място — каза Лиза.

— Господин Бърпи? — подхвана Джо. — Имате ли още от онези оловни ролки?

— Да, тонове. Казвай ми „Роми“.

— Ако господин Калвърт успее утре да открадне микробус, ще можеш ли да го скриеш зад магазина и да натовариш на него нарязани оловни листове? Достатъчно големи, за да могат да се покрият с тях прозорците?

— Нищо не ми пречи.

Джо погледна Джаки.

— А ти ще можеш ли да се свържеш с полковник Кокс, ако се наложи?

— Да — Джаки и Джулия отговориха едновременно, после се спогледаха изненадано.

На Роми започна да му просветва.

— Старата ферма на Маккой, така ли? На Блек Ридж, при кутията.

— Да. Не знам дали идеята е много добра, но ако се наложи да бягаме… ако всички ние сме там… ще можем да защитим кутията. Предполагам, че ви звучи налудничаво, тъй като тя е причината за всичките ни проблеми, но не можем да позволим на Рени да я докопа.

— Дано ябълковата градина не се превърне в едно ново Аламо[1] — каза Роми. — Разбирам какво имаш предвид.

— Има и още една работа, която бихме могли да свършим — продължи Джо. — Малко е рискована, а и може нищо да не се получи, но…

— Казвай, казвай — настоя Джулия. Тя гледаше слисано Джо Макклачи.

— Ами… Гайгеровият брояч все още ли е в микробуса ти, Роми?

— Мисля, че да, да.

— Може би някой ще успее да го върне в противорадиационното укритие. — Джо се обърна към Джаки и Линда: — Някоя от вас може ли да влезе там? Зная, че сте уволнени, но…

— Ал Тимънс ще ни пусне, така поне предполагам — отговори Линда. — Но ще пусне Стейси Могин със сигурност. Тя е с нас. Не дойде тук, защото е дежурна. Защо да поемаме този риск, Джо?

— Защото… — Той говореше бавно, като премерваше думите си, което не беше характерно за него. — Ами… там има радиация, нали? Лоша радиация. Тя представлява пояс. Обзалагам се, че ако човек мине бързо с кола през него, ще остане невредим дори и да не носи защитно облекло, но те не знаят това. Проблемът е, че те изобщо не знаят за радиацията. Няма и да узнаят без Гайгеровия брояч.

Джаки се мръщеше.

— Добра идея, младежо, но не смятам, че трябва да насочваме Рени към мястото, на което ще отидем. Моята представа за скривалище е съвсем друга.

— Не е нужно ние да го насочваме — каза момчето. Продължаваше да говори бавно, анализирайки внимателно слабите места на теорията си. — Поне не съвсем. Някой от вас ще се свърже с Кокс. Ще го накара да се обади на Рени и да му каже, че са регистрирали радиация. Полковникът трябва да му каже нещо от рода на: „Не можем да посочим точното място, защото радиацията ту се появява, ту изчезва, но е доста висока, вероятно дори смъртоносна, така че внимавайте. Случайно да имате Гайгеров брояч?“

Присъстващите на срещата се умълчаха, обмисляйки предложението на Джо. След това Роми каза:

— Закарваме Барбара и Ръсти във фермата на Маккой. Ние също отиваме там, ако се наложи… а вероятно ще се наложи. А ако те се отправят натам…

— Ще отчетат висока радиация с Гайгеровия брояч, което ще ги накара да се върнат бегом в града, покрили с ръце безполезните си пишки — изръмжа Ърни. — Клеър Макклачи, ти си родила гений.

Клеър прегърна силно Джо.

— Само дето не мога да го науча да си оправя стаята.

[1] Мястото, на което е станало едно от най-решаващите сражения по време на Тексаската революция. — Б.пр. ↑

20.

Хорас се беше проснал на килима в дневната на Андрея Гринъл. Подпрял муцуна върху лявата си лапа, той гледаше с едно око жената, при която го беше оставила стопанката му. Джулия обикновено го взимаше със себе си, където и да ходеше — той беше кротък и никога не създаваше проблеми, дори и наблизо да имаше котки (Хорас странеше от тях, защото намираше миризмата им за отвратителна). Тази вечер Джулия си беше помислила, че всеки път, когато погледне Хорас, Пайпър Либи ще изпитва болка, защото ще си спомня мъртвото си куче. Освен това беше забелязала, че Андрея харесва кучето й, и беше преценила, че то ще я разсее и ще я накара да забрави за болежките си.

Отначало нещата се получаваха. Андрея намери гумена топка в кашона с играчки, който все още пазеше, въпреки че единственото й внуче вече беше пораснало и си играеше с други неща. Хорас послушно гонеше топката и я донасяше, щом жената поискаше. Само че не му беше много интересно, той предпочиташе да хваща топките във въздуха. Но работата си е работа и той продължи да я върши, докато жената не започна да трепери, сякаш й беше студено.

— О! О, по дяволите! Пак се почна.

Тя легна на кушетката. Цялата се тресеше. Притисна една от възглавничките към гърдите си и се вторачи в тавана. Не след дълго зъбите й затракаха (този звук се стори много неприятен на Хорас).

Той й донесе топката, опитвайки се да я разсее, но тя го бутна настрани.

— Не, миличък, не сега. Първо трябва да се справя с това.

Кучето занесе топката до изгасения телевизор и легна на пода. Не след дълго жената престана да трепери чак толкова много, неприятният мирис също понамаля. Тя поотпусна хватката си върху възглавницата и се унесе, после захърка.

Беше дошло време за хапване.

Хорас се мушна отново под масата, прекрачвайки плика с файла „Вейдър“. Зад него се намираше раят на пуканките. Щастливо куче!

Хорас все още обираше пуканките (бяха мазнички, соленички и най-хубавото — чудесно отлежали), като поклащаше късата си опашка от удоволствие, граничещо с нирвана, когато мъртвият глас проговори отново:

„Занеси й го.“

Но той не можеше. Стопанката му не беше тук.

„Занеси го на другата жена!“

Мъртвият глас беше много настоятелен, а и пуканките вече бяха на привършване. Хорас остави засега белите пухчета на мира, после закрачи заднишком, докато пликът не се озова пред муцуната му. За момент се зачуди какво да прави. Тогава си спомни какво бе казал гласът и вдигна плика с уста.

„Добро куче!“

21.

Нещо студено се лепна за бузата на Андрея. Тя го отблъсна и се извъртя настрани. Канеше се да се върне в прегръдките на оздравителния сън, когато чу излайване.

— Млъквай, Хорас. — Сложи възглавницата върху главата си. Коргито излая още веднъж, а след това стовари двайсеткилограмовото си тяло върху краката й.

— Ах! — изкрещя Андрея и се надигна. Видя блестящи лешникови очи и ухилена кучешка физиономия. Само че част от тази физиономия беше скрита зад нещо. Беше скрита зад кафяв хартиен плик. Хорас пусна плика върху корема й и скочи обратно на пода. Не му беше позволено да се качва върху мебели и хора, но настоятелната нотка в мъртвия глас го беше накарала да наруши правилото.

Андрея вдигна плика, по който имаше следи от зъбите и лапите на Хорас. Имаше и залепнало парченце от пуканка, което тя перна настрани. Пликът беше доста издут. Отпред с печатни букви беше написано: „Вейдър“ и „Джулия Шамуей“.

— Хорас? Къде намери това?

Кучето естествено не можеше да й отговори, а и не беше необходимо, защото тя разбра сама. По парченцето от пуканка. Тогава в главата й изплува спомен, който беше толкова мъгляв и нереален, че по-скоро приличаше на сън. Сън ли беше това или Бренда Пъркинс наистина се беше появила на вратата й след онази ужасна първа нощ, когато спря лекарствата? Когато в другия край на града хората се биеха за храна?

„Мога ли да оставя това при теб, мила? Само за малко. Трябва да свърша една работа, а не искам да го нося със себе си.“

— Тя идва тук — каза Андрея на Хорас. — И носеше този плик. Аз го взех… поне така си мисля… но после ми се доповръща. Доповръща ми се за пореден път. Сигурно съм го хвърлила на масата и съм се затичала към тоалетната. Паднал ли е? На пода ли го намери?

Хорас излая остро. Или искаше да каже „да“, или се опитваше да намекне, че му се играе с топката.

— Благодаря ти — каза Андрея. — Добро кученце. Ще й дам плика веднага щом се върне.

Вече не й се спеше, не й се и трепереше също така. Единственото нещо, което искаше, беше да отвори плика. Защото Бренда беше мъртва. Убита. Вероятно малко след като беше донесла този плик. Което означаваше, че вътре сигурно има нещо важно.

— Само ще надникна, става ли? — каза тя.

Хорас отново излая. На Андрея Гринъл й се стори, че се опитва да й каже „защо пък не“.

Тя отвори плика и повечето от тайните на Големия Джим Рени се изсипаха в скута й.

22.

Клеър се прибра първа вкъщи. След това в интервал от няколко минути дойдоха Бени и Нори. Тримата седяха на верандата, когато Джо изникна от сенките. Бени и Нори пиеха топла сода. Клеър се поклащаше лекичко на дървената пейка, притиснала в скута си една от бирите на съпруга си. Джо седна на пейката и Клеър обгърна с ръка кокалестите му рамене. „Много е крехък — помисли си. — Той не го знае, но това е самата истина. Като пиленце е.“

— За теб, пич — каза Бени и му подаде една кутийка сода. — Вече започвахме да се тревожим.

— Госпожица Шамуей ми зададе още няколко въпроса за кутията — обясни му Джо. — Не знаех отговорите обаче. Боже, много е топло, нали? Сякаш е лято. — Вдигна поглед към небето. — Вижте тази луна само.

— Не искам да я гледам — каза Нори. — Плаши ме.

— Добре ли си, миличък? — попита Клеър.

— Да, мамо. А ти?

Тя се усмихна.

— Не знам. Ще се получи ли? Как мислите? Отговорете ми, но искрено.

Те мълчаха известно време, поради което тя се изплаши още повече. След това Джо я целуна по бузата и рече:

— Ще се получи.

— Сигурен ли си?

— Да.

Майка му винаги го хващаше, когато лъже (тя знаеше, че ще загуби този си талант, щом Джо поотрасне), но този път не му каза какво е уловил „детекторът“ й. Просто отвърна на целувката му. В топлия й бирен дъх имаше нещо бащинско.

— Дано да не бъде пролята кръв.

— Няма да има кръв — увери я Джо.

Тя се усмихна.

— Добре, на мен това ми стига.

Те поседяха известно време в мрака, без да говорят много-много. След това влязоха вътре, зарязвайки розовата луна, която продължаваше да се цъкли в спящия град.

Вече минаваше полунощ.

Кървища навсякъде

1.

В дванайсет и половина през нощта на двайсет и шести октомври Джулия влезе в къщата на Андрея. Беше отворила много внимателно вратата, за да не вдига шум. Предпазливостта й обаче се оказа излишна — от портативното радио на Андрея звучаха „Стейпълс Систърс“.

Хорас изтича да я посрещне; поклащаше късата си опашка и се хилеше леко шантаво, както само коргитата умеят. Наведе се, разпервайки предните си лапи, а Джулия го почеса зад ушите — там, където той най-много обичаше.

Андрея седеше на кушетката и пиеше чай.

— Съжалявам за музиката — каза и намали звука. — Не можах да заспя.

— Къщата е твоя, мила — отговори Джулия. — А и като за Радиото на Исус това е доста добро.

Андрея се усмихна.

— От следобед пускат „по-свеж“ госпъл. Направо се родих. Как мина срещата ви?

— Добре. — Шамуей седна.

— Искаш ли да поговорим за нея?

— Не е хубаво да се тревожиш. Сега трябва да мислиш за здравето си. Знаеш ли какво? Изглеждаш малко по-добре.

Това бе истина. Другата жена все още беше бледа и слаба, но кръговете под очите й бяха избледнели, а и в самите й очи вече имаше блясък.

— Благодаря ти.

— Хорас държа ли се добре?

— Много беше послушен. Играхме си с топка, а после поспахме малко и двамата. Сигурно затова изглеждам по-добре. Сънят винаги се отразява положително на момичетата.

— А гърбът ти?

Андрея се усмихна. Усмивката й беше малко тъжна, сякаш не вярваше, че болката някога ще изчезне.

— Не е зле гърбът ми. Почти нищо не усещам дори когато се наведа. Знаеш ли какво си мисля?

Джулия поклати глава.

— Мисля, че тялото и разумът си сътрудничат по отношение на наркотиците. Ако мозъкът иска наркотици, тялото помага. То казва: „Не се тревожи, не се чувствай виновен, всичко е наред, наистина ме боли.“ Не говоря за хипохондрия, нещата не са толкова прости. Просто… — Тя млъкна, погледът й се зарея в пространството. Сякаш се беше пренесла на друго място.

Джулия се зачуди къде точно.

Тя се върна след малко.

— Човешката природа може да бъде разрушителна. Кажи ми, не прилича ли градът на тяло?

— Прилича — отговори незабавно Джулия.

— А не може ли той да каже, че го боли само и само мозъкът да получи наркотика, за който копнее.

Джулия се позамисли, след това кимна.

— Може.

— В настоящия момент Големия Джим Рени е мозъкът на града, нали така?

— Да, мила. Така е.

Андрея седна на кушетката и сведе леко глава. След това изключи малкото радио и отново се изправи на крака.

— Смятам да си лягам. Този път ще успея да заспя, да знаеш.

— Чудесно — каза Джулия, а след това по някаква неясна за нея причина попита: — Андрея, случило ли се е нещо, докато ме нямаше?

Другата жена изглеждаше изненадана.

— Ами да. С Хорас си играхме с топката. — Без дори да трепне от болка, тя се наведе — движение, което само допреди седмица твърдеше, че не може да направи — и протегна ръка. Хорас се приближи и се остави да бъде погален по главата. — Много е добър в донасянето на предмети.

2.

Когато се качи в стаята си, Андрея седна на леглото и започна отново да чете файла „Вейдър“. Този път четеше по-бавно. Малко преди два часа тя сложи листовете в кафявия плик, после прибра плика в чекмеджето на масичката. На същото място се намираше и трийсет и осемкалибровият пистолет, който брат й Дъглас й беше подарил преди две години по случай рождения й ден. Тогава се беше втрещила, но Дъги й беше заявил категорично, че жена, която живее сама, трябва да има с какво да се защитава.

Тя извади оръжието и дръпна барабана. Камерата, която щеше да се озове пред ударника, когато спусъкът бъде натиснат за първи път, беше празна (така и трябваше да бъде, според инструкциите на Туич). Другите пет бяха пълни. На горния рафт в шкафа имаше още патрони, но те не й трябваха, защото онези нямаше да й дадат възможност да презареди. Ченгетата му щяха да я застрелят веднага.

А и ако не можеше да убие Рени с пет патрона, не заслужаваше да живее.

— В края на краищата — промърмори тя, докато връщаше пистолета в чекмеджето — защо ми е да се оправям? — Сега, когато оксиконтинът беше прочистил мозъка й, отговорът изглеждаше съвсем ясен — оправяше се, за да стреля точно.

— Амин — каза и изгаси лампата.

След пет минути вече беше заспала.

3.

Младши беше съвсем буден. Той седеше до прозореца на болничната си стая и гледаше как странната розова луна се скрива зад новото черно петно върху Купола. То беше по-голямо и се намираше по-високо от петното, оставено от неуспешните ракетни атаки. Бяха направили още един опит да разрушат Купола, докато е бил в безсъзнание. Не че му пукаше особено. За него беше важно, че Купола е издържал. Със сигурност беше издържал, защото иначе градът щеше да прилича на претъпкан с войници Лас Вегас. Е, и сега се виждаха светлинки (те посочваха къде живеят страдащите от безсъние хора), но като цяло Честърс Мил спеше. А това беше добре, защото той трябваше да помисли за някои неща.

А именно за Барби и за приятелите на Барби.

Сега не го болеше главата и спомените му се бяха върнали, но той не се заблуждаваше — знаеше, че е много болен. Цялата лява част на тялото му беше неестествено отпусната, а от левия край на устата му понякога се проточваше слюнка. Когато я избърсваше с лявата си длан, той невинаги усещаше допира. Отгоре на всичко пред лявото му око се мержелееше една доста голяма черна точка. Сякаш нещо в окото му се беше скъсало. Той предполагаше, че е станало точно това.

Младши си спомни чудовищния гняв, който го беше обзел в Деня на Купола; спомни си как беше подгонил Анджи по коридора, как я беше блъснал в хладилника и как беше забил коляното си в лицето й. Спомни си и странния пукот, сякаш зад очите й имаше чиния, която се беше счупила от удара. Гневът вече се беше стопил. Неговото място бе заето от недоволство, което извираше от някакъв кристалночист извор, намиращ се дълбоко в мозъка му, и се разливаше по цялото му тяло.

Дъртият шибаняк, на когото бяха изкарали акъла край Честърс Понд, го беше прегледал тази вечер. Дъртият шибаняк се държа професионално — измери температурата и кръвното му налягане, попита дали го боли главата, дори провери рефлексите му с помощта на малко гумено чукче. След като си тръгна, Младши чу шушукане и смях. Някой спомена името на Барби. Младши се промъкна до вратата и надникна навън.

Видя дъртия шибаняк и една от доброволките — онази сладка жабарка на име Буфало, или нещо като Буфало. Дъртият шибаняк беше разкопчал престилката й и опипваше циците й. Тя беше свалила ципа на панталоните му и сръчно стимулираше пениса му с ръце. Лампата в коридора обливаше и двамата с отровнозелена светлина.

— Младши и приятелят му ме биха — каза дъртакът, — но онзи другият е вече мъртъв, а и Младши скоро ще умре. Заповед на Барби.

— Харесва ми да смуча патката на Барби. Сладка е като близалка — каза момичето Буфало, а дъртият шибаняк отговори, че и на него също му харесва. Когато примигна, Младши видя, че двамата просто се отдалечават по коридора. Никаква зелена аура, никакви мръсотии. Това халюцинация ли беше? Май не? Едно обаче беше сигурно — всички те бяха замесени. Всички те подкрепяха Барби. Да, той беше в затвора, но само временно. За да печели симпатии вероятно. Такъв е бил планът му. Освен това той мислеше, че в затвора е на сигурно място.

— Но греши — прошепна Младши, когато седна до прозореца и се загледа в нощта. — Греши.

Младши знаеше каква е причината за страданията му. Беше я прозрял внезапно. Всичко му изглеждаше съвсем логично. „Отровен съм с талий, също като онзи руснак в Англия. Идентификационните плочки на Барби са били покрити с талиев прах. Аз ги пипах, затова сега умирам. Баща ми ме изпрати в апартамента на Барби, значи и той също е замесен. Той е един от… как се казваха онези?“

— Слуги — прошепна Младши. — Слугите на Барби.

„Когато човек се замисли — с пречистен мозък, разбира се, — всичко му става ясно. Баща ми се е страхувал, че ще кажа за Когинс и Пъркинс. И какво следва? Отравяне с талий. Всичко се връзва.“

На паркинга отвъд моравата притича вълк. А на самата морава две голи жени лежаха една до друга в поза 69. Шейсет и девета изберете и ще се наядете! Така викаха Младши и Франки като малки, когато видеха две момичета да вървят заедно. Те не разбираха значението на думите, само знаеха, че казват нещо цинично. Едната от лесбийките приличаше на Сами Буши. Сестрата — Джини, му бе казала, че Сами е мъртва, което очевидно не беше вярно. Значи и Джини беше в кюпа, значи и тя подкрепяше Барби.

Целият ли град беше на тяхна страна? Можеше ли да вярва изобщо на някого?

Той осъзна, че може да вярва на двама. На децата, които с Франк бяха намерили край езерото. Алис и Ейдън Епълтън. Спомни уплашените им очи, спомни си как момиченцето се сгуши в него, когато го вдигна от земята. Той го беше уверил, че никой няма да му стори зло, а то беше попитало:

— Обещаваш ли?

Младши беше отговорил утвърдително. Беше се почувствал добре от това, че е дал обещание. Освен това му беше приятно да държи доверчивото същество в ръцете си.

Внезапно взе решение. Щеше да убие Дейл Барбара. Щеше да убие и всички, които му се изпречеха на пътя. След това щеше да убие и баща си (от дълго време мечтаеше да направи това, въпреки че досега никога не го беше признавал пред себе си).

След като свършеше тази работа, щеше да открие Ейдън и Алис. Ако някой се опиташе да му попречи, щеше да го убие. Щеше да закара децата на Честър Понд и щеше да се грижи там за тях. Щеше да спази обещанието, което беше дал на Алис. Така нямаше да умре. Господ нямаше да позволи той да умре от отравяне с талий, защото децата се нуждаеха от грижи.

Сега Анджи Маккейн и Дуди Сандърс крачеха важно по паркинга; носеха къси полички и фланелки с емблемата на „Дивите котки“. Те го видяха и започнаха да въртят задниците си и да вдигат полите си. Лицата им бяха сивкави, погрознели от разложението. Момичетата пееха:

— Вратата на килера отвори! Влез и ни изчукай ти! Хайде нашите!

Младши затвори очи. После ги отвори. Приятелките му ги нямаше. Още една халюцинация, като вълка. Момичетата в поза 69 май бяха истински обаче.

„Може и да не закарам децата на езерото. Много е далече от града. Може да ги закарам в килера на Маккейн. Той е близо и в него има много храна. А освен това там е тъмно.“

— Ще се погрижа за вас, деца — каза Младши. — Ще ви пазя. Щом Барби умре, цялата конспиративна мрежа ще се разпадне.

Малко по-късно той опря челото си в стъклото и също заспа.

4.

Макар че задникът й беше само натъртен, Хенриета Клавард изпитваше силна болка (тя беше разбрала, че когато си на осемдесет и четири години, всичко, което не е наред с теб, боли ужасно) и затова в първия момент си помисли, че причината да се събуди толкова рано е точно в задника й. Само че тиленолът, който бе изпила в три сутринта, като че ли още действаше. А и „пръстенът“ против хемороиди на покойния й съпруг също бе помогнал доста. „Не, нещо друго ме е събудило“ — каза си, а малко след това разбра какво е то.

Бъди — ирландският сетер на семейство Фрийман — виеше. Бъди никога не виеше. Той беше най-кроткото куче на Бетъл Стрийт — къса уличка, намираща се точно зад „Катрин Ръсел“. Освен това генераторът на Фрийманови беше спрял. Хенриета си помисли, че е възможно да се е събудила заради него, а не заради кучето. Тъкмо той й беше помогнал да заспи миналата нощ. Генераторът на Фрийманови не беше от шумните, които бълват синкав дим във въздуха; неговото тихо равномерно пърпорене действаше успокоително. Хенриета предполагаше, че той е скъп, но Фрийманови можеха да си позволят скъпи вещи. Уил беше местният представител на „Тойота“ — нещо, за което Големия Джим Рени му завиждаше, — и въпреки че напоследък търговията с коли не вървеше, той нямаше проблеми. Миналата година той и Луис бяха направили сериозен ремонт на къщата.

Но този вой. Кучето като че ли изпитваше болка. А добри хора като Фрийманови незабавно биха взели мерки… така че защо…

Хенриета стана от леглото (изпъшка леко, когато задникът й излезе от дупката на подложката от стироформ) и отиде до прозореца. Видя съвсем ясно къщата на Фрийманови, въпреки че утринната светлина беше сивкава и мътна, а не остра и чиста, както е нормално за това време на годината. Бъди виеше, но никой не му обръщаше внимание — Хенриета не забелязваше никакво движение. Къщата тънеше в мрак, не бяха запалили дори газова лампа. Тя си помисли, че са заминали нанякъде, но после мерна двете им коли, които бяха паркирани отпред на алеята. А и къде можеха да отидат?

Бъди продължаваше да вие.

Старицата облече пеньоара си, нахлузи чехли и излезе отвън. Докато вървеше по тротоара, до нея спря кола. Беше Дъглас Туичъл, който очевидно отиваше в болницата. Очите му бяха подпухнали; държеше пластмасова чаша с кафе, на която беше щамповано логото на „Дивата роза“.

— Добре ли сте, госпожо Клавард? — попита той и излезе от колата.

— Да, но нещо не е наред у Фрийманови. Чуваш ли това?

— Да.

— И те би трябвало да чуват. Колите им са тук, тогава защо не са го накарали да спре?

— Ще отида да погледна. — Туич отпи от кафето си, после го остави върху капака на колата. — Вие стойте тук.

— Глупости — отговори тя.

Тръгнаха по тротоара, а след двайсетина метра свиха по алеята на Фрийманови. Кучето виеше ли, виеше. Хенриета настръхна.

— Въздухът е много лош — каза тя. — Така миришеше едно време в Ръмфорд; бях се омъжила наскоро, а фабриките за хартия все още работеха. Това не е добре за хората.

Туич изсумтя и натисна звънеца. След като никой не се появи, той започна да чука по вратата, а малко по-късно и да блъска по нея.

— Виж дали не е отключено — каза Хенриета.

— Не мисля, че е уместно, госпожо…

— О, я стига глупости! — Тя мина покрай него и сграбчи топката на вратата. Завъртя я и вратата се отвори. В притихналия коридор се бяха настанили дълбоки утринни сенки. — Уил? — провикна се тя. — Луис. Вътре ли сте?

Отговори й само Бъди, който продължаваше да вие настоятелно.

— Кучето е отзад — каза Туич.

Щяха да стигнат по-бързо, ако бяха минали през къщата, но тъй като не желаеха да влизат вътре, тръгнаха по алеята, след което прекосиха пространството между външните стени и гаража, в който Уил държеше играчките си — два снегомобила, айтиви, кросов мотор „Ямаха“ и туристически мотор „Хонда“.

Задният двор на Фрийманови беше ограден с висока ограда. Веднага след като отвори портата, Туич усети удар — обезумелият ирландски сетер се бе блъснал в него. Мъжът извика от изненада и вдигна ръце, за да се предпази. Кучето не искаше да го ухапе, то просто търсеше спасение. Бъди изцапа с предните си лапи последната чиста престилка на Туич, а после започна да лигави лицето му.

— Не! Стига! — изкрещя Туич и бутна кучето назад, което обаче не се отказа и продължи да цапа дрехите му и да лиже бузите му с дългия си розов език.

— Бъди, долу! — извика заповеднически Хенриета. Бъди веднага приклекна, след това изскимтя и започна да върти очи. Под тялото му се появи локва урина, която бързо се разпростря настрани.

— Госпожо Клавард, това не е добре.

— Не е — съгласи се Хенриета.

— Стойте при ку…

— Глупости! — отсече отново тя и влезе в задния двор на Фрийманови. Туич я последва. Бъди се помъкна след тях с наведена глава и подвита опашка, като скимтеше печално.

Върху павираната част от двора имаше барбекю. То беше старателно завито със зелен брезент, на който пишеше: „Кухнята е затворена“. Зад него, в края на ливадата, се виждаше платформа от червено дърво. Там се намираше джакузито на Фрийманови. Туич предположи, че са вдигнали високата ограда, за да могат на спокойствие да се ухажват в него, ако им се прииска.

Уил и Луис седяха в джакузито, но беше очевидно, че никога повече няма да се отдават на ласки. Върху главите им бяха нахлузени прозрачни найлонови пликове. Пликовете като че ли бяха пристегнати към вратовете им с помощта на кафяви ластици. Найлоните се бяха замъглили отвътре, но това не попречи на Туич да види посинелите лица. На поставката от червено дърво, разположена между Уил и Луис Фрийман, имаше бутилка уиски и малко шишенце за лекарства.

— Спри — каза Туич. Той не знаеше дали говори на себе си, на госпожа Клавард или на Бъди, който отново изскимтя печално. Едно беше сигурно — не говореше на Фрийманови.

Хенриета не спря. Отиде до джакузито, изкачи двете стъпала (вървеше изправена като на войник), погледна посинелите лица на прекрасните си (и съвсем нормални, както би казала преди на всеки) съседи, после хвърли едно око на бутилката „Гленливет“ (ако не друго, бяха си отишли със стил) и вдигна шишенцето, на което се мъдреше етикетът на аптеката на Сандърс.

— Амбиен или лунеста? — попита тъжно Туич.

— Амбиен — отговори тя, като изпита задоволство, че гласът й звучи нормално. — Нейните. Предполагам обаче, че миналата нощ е дала и на него.

— Има ли предсмъртно писмо?

— Тук не — каза тя. — Може вътре да има.

Само че нямаше, поне на местата, на които се сетиха да проверят, а и самоубийците обикновено не крият предсмъртните си писма. Бъди ги следваше по петите, докато претърсваха стаите; вече не виеше, само скимтеше гърлено.

— Смятам да го прибера вкъщи — каза Хенриета.

— Налага се. Не мога да го взема с мен в болницата. Ще кажа на Стюарт Бауи да дойде и да откара… труповете. — Той посочи зад гърба си. Стомахът му се бунтуваше, но това не беше най-лошото; най-лошото беше, че го обземаше депресия, нещо твърде необичайно за слънчев човек като него.

— Не разбирам защо са го направили — каза Хенриета. — Да сме били цяла година под Купола… или пък цял месец… може би. Но по-малко от седмица? Уравновесените хора не постъпват така, когато се сблъскат с трудности.

Туич разбираше, но не искаше да й отговори. Не искаше да й каже, че това ще продължи месец, година, дори повече. Нямаше да падат дъждове, ресурсите щяха да се стопяват, а въздухът щеше да става все по-отровен. Щом най-развитата в технологично отношение държава в света досега не беше разкрила причините за появяването на полето, едва ли щеше да ги разкрие скоро. Уил Фрийман вероятно бе стигнал до този извод. А може би идеята е била на Луис. Генераторът е спрял и тя е казала:

— Скъпи, хайде да го направим, преди водата в джакузито да е изстинала. Хайде да се измъкнем от Купола, докато сме все още с пълни стомаси. Какво ще кажеш? Да се топнем и да пийнем за последно.

— Може би самолетната катастрофа е преляла чашата — каза Туич. — Онзи боинг на ирландските линии, който вчера се блъсна в Купола.

Хенриета не отговори. Тя се изкашля и изплю една храчка в кухненската мивка. Това беше начинът, по който изрази несъгласието си. После двамата излязоха отвън.

— И други хора ще постъпят така, нали? — попита тя, когато стигнаха до края на алеята. — Защото самоубийството понякога е заразно. Като грип.

— Вече има такива случаи. — Туич не знаеше дали самоубийството е безболезнено, както се пееше в онази песен, но беше сигурен, че при определени условия е заразно. Особено когато ситуацията е необичайна и когато въздухът мирише гадно, както в тази безветрена, неестествено топла утрин.

— Самоубийците са страхливци — заяви възрастната жена. — Това правило няма изключения, Дъглас.

Туич, чийто баща беше починал след дълго и мъчително боледуване от рак на стомаха, се позамисли, но не й отговори.

Хенриета се приведе над Бъди, като подпря ръце на кокалестите си колене. Бъди проточи врат, за да я подуши.

— Ела при мен, космати приятелю. Имам три яйца. Предполагам ще ги хапнеш, преди да са се развалили.

Тя се отправи към къщата си. Малко преди да стигне до входната врата, спря и се обърна към Туич:

— Страхливци са — натърти многозначително.

5.

Джим Рени напусна „Катрин Ръсел“, наспа се хубаво в собственото си легло и се събуди отпочинал. Основната причина за това (той никога не би го признал) беше отсъствието на Младши.

Сега, в осем часа, неговият черен хамър беше паркиран близо до ресторанта на Роуз (пред един пожарен кран, но на кого му пукаше, в момента нямаше пожарна служба). Закусваше заедно с Питър Рандолф, Мел Сиърлс, Фреди Дентън и Картър Тибодо. Картър беше седнал от дясната страна на Рени — това започваше да му става навик. Тази сутрин той носеше два пистолета: собствения — на кръста, и беретата на Линда Евърет — под мишницата.

Петимата се бяха настанили около голямата маса в задната част на ресторанта, като бяха прогонили седящите там редовни клиенти. Роуз не искаше да припарва до тях, затова накара Ансън да ги обслужи.

Големия Джим си поръча три пържени яйца, две наденички и пържени филийки в мазнина от бекон (както ги приготвяше едно време майка му). Той знаеше, че не трябва да яде богати на холестерол храни, но днес щеше да му е нужна много енергия, затова пренебрегна съветите на лекарите. Всъщност тежки щяха да бъдат следващите няколко дена, след това всичко щеше да е под контрол. Каза си (така си повтаряше от десет години): „После непременно ще се погрижа за холестерола.“

— Къде са братята Бауи? — попита той Картър. — Искам да им се накарам, така че къде са?

— Извикаха ги на Бетъл Стрийт — отговори Картър. — Господин и госпожа Фрийман са се самоубили.

— Онзи нещастник е посегнал на живота си? — възкликна Големия Джим. Неколцина от клиентите, които седяха на бара и гледаха Си Ен Ен, погледнаха към него, след това извърнаха глави. — Бре, бре! Изобщо не съм изненадан! — После се сети, че вече няма пречки да стане представител на „Тойота“. За какво пък му бе притрябвало? В скута му бе паднал много по-сочен плод — градът. Той вече подготвяше списък с наредби, които щяха да започнат да влизат в действие веднага щом получеше цялата власт. А това щеше да се случи тази вечер. Освен това открай време мразеше онзи мазен тип Фрийман и цицорестата му съпруга.

— Момчета, той и Луис закусват в рая. — Замълча за момент, после прихна да се смее. Не постъпи много дипломатично, но просто не можа да се въздържи. — На слугинската маса, несъмнено.

— Докато си вършили работата там, братята Бауи получили още едно обаждане — продължи Картър. — Фермата на Динсмор. Още едно самоубийство.

— Кой? — попита Рандолф. — Олдън?

— Не. Жена му. Шели.

Това ги натъжи.

— Да сведем глави за минута — предложи Големия Джим и разпери ръце. Картър пое едната, а Мел Сиърлс — другата; Рандолф и Дентън затвориха кръга.

— О, Господи, смили се над грешните им души — помоли се Рени и вдигна глава. — Да свършим малко работа, Питър.

Полицейският началник извади бележника си. Картър вече бе извадил своя и го бе сложил до чинията си. Големия Джим започваше все повече и повече да харесва момчето.

— Намерих липсващия пропан — обяви Големия Джим. — В радиостанцията е.

— Боже! — възкликна Рандолф. — Ще трябва да пратим там няколко камиона!

— Да, но не днес — каза Големия Джим. — Утре, когато хората отидат да се видят с роднините си. Вече работя по въпроса. Братята Бауи и Роджър пак ще отидат там, но ще имаме нужда и от неколцина полицаи. Фред, ти и Мел. И още четири-пет човека. Ти не, Картър, искам да си ми под ръка.

— Защо ти трябват полицаи, нали просто ще трябва да се товарят бутилки с пропан? — попита Рандолф.

— Ами… — подхвана Джим, като в същото време започна да обира със залък разтеклия се жълтък — пак опираме до нашия приятел Дейл Барбара и до плановете му да дестабилизира града. Там има двама въоръжени мъже, които като че ли охраняват някаква нарколаборатория. Мисля, че Барби е организирал създаването й още преди да дойде тук. Всичко е много добре планирано. Единият пазач е Филип Буши.

— Онзи нещастник — изръмжа Рандолф.

— Другият за съжаление е Анди Сандърс.

Питър изтърва вилицата си, с която се опитваше да набоде няколко пържени картофчета. Тя изтрака в чинията му.

— Анди!

— Тъжно, но истина. Барбара го е вкарал в бизнеса. Знам това от достоверен източник, но не ме питайте кой е той, защото няма да ви кажа. Пожела да остане анонимен. — Големия Джим въздъхна, след това натъпка в устата си покрит с жълтък залък. Чувстваше се прекрасно тази сутрин. — Предполагам, че Анди се е нуждаел от пари. Доколкото знам, от банката се канеха да наложат възбрана върху аптеката му. Той няма ум за бизнес.

— И за градските дела също — добави Фреди Дентън.

Рени по принцип мразеше да бъде прекъсван от по-нискостоящи, но тази сутрин всичко му доставяше удоволствие.

— Така е за съжаление — каза, след това се приведе над масата, доколкото позволяваше огромният му корем. — Той и Буши са стреляли по единия от камионите, които изпратих там вчера. Спукали са предните му гуми. Тези хора са опасни.

— Въоръжени наркомани — отбеляза Рандолф. — Кошмар за всеки служител на реда. Нашите трябва носят бронежилетки.

— Добра идея.

— И не давам гаранции за сигурността на Анди.

— Бог те обича, сигурен съм в това. Прави каквото трябва. Пропанът ни трябва. Градът ламти за него, а аз смятам да кажа на тазвечерната среща, че сме открили нови запаси.

— Няма да мога да отида, така ли, господин Рени? — попита Картър.

— Зная, че си разочарован, но искам утре да си с мен. И няма да ходим на онова парти край Купола. Рандолф също, мисля. Някой ще трябва да координира нещата, а това никак няма да е лесно. Трябва да внимаваме хората да не се изпотъпчат. Едва ли ще се мине без инциденти, защото някои не са научени да спазват правила. По-добре кажете на Туичъл да отиде там с линейката.

Картър си записа нещо в бележника.

Големия Джим се обърна към Рандолф. Лицето му имаше тъжно изражение.

— Много ми е тежко, Пит, но трябва да ти кажа. Моят информатор намекна, че е възможно Младши също да се е забъркал в бизнеса с наркотици.

— Младши? — попита Мел. — Не, не и Младши.

Рени кимна и избърса сухите си очи с длан.

— На мен също ми е трудно да повярвам. Не искам да вярвам, но нали знаете, че той е в болницата?

Те кимнаха.

— Свръхдоза — прошепна и се наведе още по-напред. — Това е най-вероятната причина за сегашното му състояние. — Той се надигна и погледна отново Рандолф. — Те ще очакват да минете по главния път. На около два километра източно от радиостанцията има друг път…

— Знам го — каза Фреди. — Мърляча Сам Вердро притежаваше горски парцел там, но банката му го взе. Мисля, че цялата земя в района вече принадлежи на църквата „Светия изкупител“.

Големия Джим се усмихна и кимна, въпреки че земята всъщност принадлежеше на една корпорация от щата Невада, на която той беше президент.

— Минете по този път и подходете откъм задната страна на радиостанцията. Гората е стара, без храсталаци, така че няма да имате проблеми.

Той чу, че телефонът му звъни. Погледна екранчето и реши да не вдига. После си каза: „Какво пък чак толкова, по дяволите. Може дори да се почувствам още по-добре, когато чуя как Кокс се пени.“

— Рени на телефона. Какво желаете, полковник Кокс?

Той се заслуша и усмивката му угасна.

— Откъде да знам, че казвате истината?

Той слуша още известно време, после рязко прекъсна разговора. Смръщи вежди, докато обмисляше чутото. След това вдигна глава и попита Рандолф:

— Имаме ли Гайгеров брояч? В противорадиационното укритие може би?

— Ами не знам. Ал Тимънс може би знае обаче.

— Намери го и му кажи да провери!

— Важно ли е? — попита Рандолф, а в същото време Картър възкликна:

— Радиация ли, шефе?

— Няма причини за тревога — отговори Големия Джим. — Младши би казал, че той се опитва да ме шашне. Сигурно е така. Я провери все пак дали имаме Гайгеров брояч. Ако имаме и той все още работи, донеси ми го.

— Добре — отвърна Питър, който изглеждаше доста уплашен.

Големия Джим вече съжаляваше, че е отговорил на повикването. И че им е казал. Сиърлс сигурно щеше да се раздрънка, щяха да тръгнат слухове. По дяволите, Рандолф също беше от приказливите. Вероятно нямаше никакъв проблем, онова нещастно офицерче просто се опитваше да развали хубавия ден. Най-важния ден в живота му може би.

За разлика от тях Фреди Дентън продължаваше да мъчи гладкото си мозъче с темата за пропана.

— Кога искате да нападнем радиостанцията, господин Рени?

Големия Джим си припомни програмата на свиждането, след това се усмихна. Искрено този път. Мазните му устни потрепнаха и се отдръпнаха назад, разкривайки два реда дребни зъби.

— Дванайсет часа. Всички ще са се събрали край шосе 119, така че градът ще е пуст. Атакувайте онези нещастници по пладне и спасете нашия пропан. Искам да сте като каубоите в старите уестърни.

6.

В единайсет и петнайсет в четвъртък сутринта микробусът на „Дивата роза“ се движеше на юг по шосе 119. На другия ден магистралата щеше да се задръсти с коли и да засмърди на изгорели газове, но днес изглеждаше зловещо пуста. Зад волана беше самата Роуз. Ърни Калвърт седеше на дясната седалка, а Нори се беше наместила помежду им върху кожуха на двигателя. Тя стискаше скейтборда си, който беше облепен с лепенки на отдавна несъществуващи пънк групи като „Сталаг 17“ и „Дъ Дед Милкмън“.

— Ама много гадно мирише въздухът — каза момичето.

— Това е Престил, мила — отвърна Роуз. — На мястото, където се влива в Мотън, се е превърнала в смрадливо тресавище. — Знаеше, че проблемът не е само в умиращата река, но си затрая. Налагаше се да дишат, така че нямаше смисъл да се тревожат какво влиза в белите им дробове. — Поговори ли с майка си?

— Да — отговори мрачно Нори. — Ще дойде, но идеята изобщо не й допада.

— Ще донесе ли зеленчуците, които са й останали?

— Да, ще ги сложи в багажника на колата. — Тя пропусна да спомене, че Джоани Калвърт смята да натовари първо пиячката си (за нея храната не беше от първостепенно значение). — Роуз, ами радиацията? Не можем да покрием с оловни листове всички коли, които ще отидат там горе.

— Смятам, че тези, които минат веднъж или два пъти, няма да имат здравословни проблеми. — Тя беше стигнала до този извод, преравяйки интернет. Беше открила също така, че безопасността зависи от силата на лъчите, но не виждаше смисъл да тревожи съмишлениците си за неща, които нямаше как да бъдат контролирани. — Важното е хората да не се излагат на облъчване продължително време… а и Джо каза, че поясът е сравнително тесен.

— Майката на Джоуи не иска да идва — каза Нори.

Роуз въздъхна. Знаеше това. Разбираше, че свиждането има и своите отрицателни страни. Да, чрез него можеха да прикрият оттеглянето си, но, от друга страна, онези, които имаха роднини оттатък Купола, копнееха да се видят с тях. „Може пък Макклачи да не спечели от лотарията“ — помисли си тя.

Отпред се появи паркингът, на който Джим Рени държеше колите за продан. Табелата над входа гласеше: „ЩЕ ИЗПИТАТЕ ПРИЯТНО ЧУВСТВО ОТ ТЪРГОВСКОТО ИЗКУСТВО НА ДЖИМ. ПРЕДОСТАВЯМЕ И КРЕДИТИ.“

— Нали помниш… — започна Ърни.

— Да — отговори Роуз. — Ако има някой, обръщам и се връщам в града.

Всички паркоместа за служители бяха празни, а в шоурума не се виждаше жива душа. На бялото пластмасово табло на входа пишеше: „Затворено до второ нареждане“. Роуз даде газ и отпраши към задната част на паркинга. Там имаше няколко редици коли и камиони, на чиито стъкла бяха написани не само цените, но и лозунги от рода на: „Прекрасна цена“, „Чиста като сълза“, „Хей, погледни ме само“ (о-тата бяха преправени на секси очи с дълги мигли). Това бяха старите работни кранти в конюшнята на Големия Джим (различаваха се доста от чистокръвни жребци от Детройт и Германия, които бяха паркирани отпред). В дъното на парцела, точно до телената мрежа, зад която се виждаха отрупани с боклуци храсталаци, бяха наредени микробусите на телефонната компания. Повечето все още се кипреха с логото AT&T.

— Онези — каза Ърни и пъхна ръката си зад седалката. Извади дълга и тънка метална шина.

— С това нещо се крадат коли — весело изрече Роуз, въпреки че беше много нервна. — За какво си го използвал досега?

— Остана ми от времето, когато работех във „Фуд Сити“. Нямаш представа колко хора си заключват ключовете в колите.

— Как ще я запалиш, дядо?

Ърни се подсмихна нервно.

— Ще измисля нещо. Спри тук, Роуз.

Той излезе и притича до първия микробус. Не беше загубил много от пъргавината си, въпреки че наближаваше седемдесетте. Надникна през прозореца, поклати глава и отиде до следващия микробус. И този не ставаше. Третият — също, защото едната от гумите му беше спукана. След като погледна четвъртия, той се обърна към Роуз и вдигна палеца си.

— Хайде, Роуз, тръгвай — каза.

Тя разбра, че Ърни не иска да краде кола пред очите на внучката си. Това я трогна. Тя подкара микробуса, без да губи време в повече приказки. Когато стигна до изхода, спря отново.

— Притесняваш ли се, сладурано?

— Не — отвърна момичето и излезе. — Ако не успее да го запали, просто ще се приберем пеша в града.

— Това са почти шест километра. Той ще се справи ли?

Нори се усмихна плахо.

— Дядо е добър по тази част. Всеки ден си прави разходки, изминава по осем километра. Казва, че така ставите му се смазват. Тръгвай, не трябва да те виждат тук.

— Смело момиче си ти — рече Роуз.

— Не смятам така.

— Смелите хора никога не се смятат за смели, сладурано.

Жената подкара към града. Нори се загледа в отдалечаващия се микробус, а когато го изгуби от поглед, скочи върху скейтборда си. Настилката беше леко наклонена, така че се оттласкваше с крак само в едната посока. Толкова беше напрегната, та имаше чувството, че може да стигне със скейтборда си до върха на Таун Комън Хил. Ако точно в този момент паднеше и си хакнеше задника в дъската, вероятно нямаше да усети нищо. Ами ако някой се появеше? „Дойдох тук с дядо си, той искаше да огледа някакъв микробус. Аз просто го чакам, после ще се приберем пеша в града.“ Всички знаеха, че дядо й обича да ходи пеша. Смазване на ставите. Само че Нори подозираше, че има и нещо друго. Той беше започнал да се разхожда, когато мозъкът на баба й се размъти (макар никой да не говореше открито за проблема, всички знаеха, че става въпрос за болестта на Алцхаймер), Нори мислеше, че разходките му помагат да се пребори с тъгата. Възможно ли беше наистина това? Тя смяташе, че е възможно. Когато правеше опасни превъртания на рампите за скейтборд в Оксфорд, тя не усещаше нищо друго освен радост и страх. Радостта обаче взимаше връх, страхът оставаше скрит в дълбините на съзнанието й.

Не след дълго (имаше чувство, че е изминало много време) един от микробусите на телефонната компания се появи иззад сградата. Караше го дядо й. Нори хвана скейтборда под мишница и пъргаво скочи вътре. За първи път в живота си щеше да се вози в откраднато превозно средство.

— Голяма работа си, дядо — каза тя и го целуна по бузата.

7.

Джо Макклачи бе тръгнал към кухнята, за да си вземе кутийка ябълков сок от неработещия хладилник, но когато чу майка му да казва прякора Бъмп, спря.

Знаеше, че родителите му са се запознали в Мейнския университет и че по онова време Сам Макклачи е бил наричан от приятелите си Бъмп. Клеър рядко наричаше съпруга си така, а когато го правеше, се усмихваше нервно и се изчервяваше, сякаш прякорът имаше някакъв мръсен подтекст. Момчето не знаеше дали е така. Знаеше обаче, че майка му не би се изпуснала, ако не е разтревожена.

Той се приближи до кухненската врата, която беше подпряна, за да не се затваря. Видя майка си и Джаки Уетингтън, която днес носеше блуза и избелели джинси, а не униформа. И те щяха да го видят, ако бяха погледнали встрани. Нямаше намерение да се прокрадва; това би било невъзпитано, още повече, ако майка му беше разтревожена, но засега двете жени не го забелязваха. Те седяха на кухненската маса. Джаки държеше ръцете на Клеър. Джо забеляза, че очите на майка му са влажни, от което и на него му се доплака.

— Не можеш — каза Джаки. — Знам, че искаш, но просто няма как. Не и ако всичко мине по план тази вечер.

— Може ли поне да му се обадя, за да му кажа защо няма да бъда там? Или да му пратя имейл? Може, нали?

Джаки поклати глава. Имаше твърдо изражение на лицето, но очите й гледаха меко.

— Възможно е да се разприказва, а тогава информацията може да стигне до Рени. Ако той подуши нещо, преди да сме измъкнали Барби и Ръсти, ще ни сполетят много беди.

— Ако го накарам да си мълчи…

— Клеър, не разбираш ли? Залогът е твърде голям. Животът на двама мъже. И нашият също. — Тя замълча за момент. — И този на сина ти.

Раменете на Клеър се отпуснаха, после пак се изправиха.

— Тогава вземи Джо с теб. Аз ще дойда след свиждането. Рени няма да ме заподозре; не познавам Дейл Барбара, Ръсти също не го познавам, с него само си казваме „здрасти“, когато се срещнем на улицата. Ходя при доктор Хартуел, който практикува в Касъл Рок.

— Но Джо познава Барби — обясни й търпеливо Джаки. — Джо нагласи камерите, с помощта на които видяхме ракетните удари. А Големия Джим знае това. Не разбираш ли, че ще те тикне в затвора? После ще те обработва, докато не му кажеш къде сме отишли.

— Няма да кажа — възрази майка му. — В никакъв случай.

Джо влезе в кухнята. Клеър избърса бузите си и опита да се усмихне.

— О, здрасти, миличко. Тъкмо разговаряхме за свиждането и…

— Мамо, възможно е да те подложат на мъчения — каза той.

Тя изглеждаше шокирана.

— О, той не би посмял. Знам, че не е добър човек, но все пак е градски съветник и…

— Беше градски съветник — каза Джаки. — А сега е на път да стане император. Рано или късно всеки проговаря. Как мислиш ще се чувства Джо, докато си представя, че изтръгват ноктите на майка му?

— Спри! — извика Клеър. — Това е ужасно!

Тя се опита да отдръпне ръцете си, но Джаки ги стисна още по-силно и не й позволи.

— Всичко или нищо, освен това вече не можем да се откажем. Планът е в ход и ние трябва да го следваме. Ако ставаше въпрос само за Барби, Големия Джим да го е пуснал отдавна. Защото всички диктатори се нуждаят от враг. Но не е само той, нали? А това означава, че ще се опита да ни хване и да ни унищожи.

— Защо ми трябваше да се забърквам в това. Защо ми трябваше да ходя на срещата. Защо пуснах Джо.

— Ние трябва да го спрем! — възрази момчето. — Господин Рени се опитва да превърне Мил в нещо като полицейска държава!

— Аз никого не мога да спра — проплака Клеър. — Аз съм обикновена домакиня.

— Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре — каза бившата полицайка, — ти получи билет за тази екскурзия, след като децата откриха кутията.

— Изобщо не ме успокояваш. Изобщо.

— В известен смисъл ние дори сме щастливци — продължи Джаки. — Не въвлякохме в конспирацията твърде много невинни хора, поне не още.

— Рени и ченгетата му така или иначе ще ни намерят — възрази Клеър. — Не ти ли е ясно това? Не можем да избягаме от този град.

Джаки се усмихна безрадостно.

— Но дотогава много хора ще се присъединят към нас. Въоръжени хора. Сигурна съм, че Рени знае това.

— Трябва да превземем радиостанцията възможно най-скоро — каза Джо. — Трябва да кажем на хората каква е истината.

Очите на Джаки засияха.

— Тази идея е страхотна, Джо.

— Мили Боже! — възкликна Клеър и покри лицето си с длани.

8.

Ърни паркира микробуса на телефонната компания до товарната рампа на „Бърпис“. Помисли си: „Аз съм престъпник, а дванайсетгодишната ми внучка е моя съучастничка. Всъщност не стана ли вече на тринайсет?“ После реши, че това няма никакво значение — Питър Рандолф едва ли щеше да я третира като малолетна, ако я хванеше.

Роми отвори задната порта, видя ги и излезе на товарната рампа. В ръцете си държеше две пушки.

— Имаше ли проблеми?

— Всичко мина по мед и масло — отговори Ърни и се качи по стълбите. — Пътищата са пусти. Има ли още пушки?

— Да. Няколко. Вътре, зад вратата. Ще ми помогнеш ли, госпожице Нори?

Тя вдигна две от пушките и ги занесе на дядо си, който ги остави в багажника на микробуса. Роми избута върху товарната рампа количка, върху която бяха натоварени десетина оловни ролки.

— Не е нужно да я разтоварваме сега — каза. — Само ще отрежа няколко парчета за прозорците. Ще покрием предното стъкло, когато стигнем там. Ще оставим само един процеп, за да можем да виждаме, точно както при танковете „Шърман“. Нори, докато двамата с Ърни покриваме прозорците, защо не опиташ да избуташ дотук другата количка. Ако не можеш, остави я, ще се погрижим за нея по-късно.

Върху другата количка бяха натоварени кашони с храна — най-вече консерви. В единия от кашоните имаше пакетчета с евтини разтворими безалкохолни напитки. Количката беше тежка, но Нори успя да я помести; после стана по-лесно — колелцата явно бяха добре смазани. Тогава обаче се появи проблем със спирането. Ако Роми, който стоеше зад микробуса, не беше хванал количката, тя вероятно щеше да падне от рампата.

След като покри задните прозорци на откраднатия микробус с оловни листове (беше ги прикрепил с помощта на тиксо), Ърни избърса челото си и каза:

— Много е рисковано, Бърпи. Според плана трябва да заведем хората до овощната градина на Маккой.

Бърпи сви рамене и започна да товари кашоните с провизии. Нареждаше ги до стените на микробуса, за да има място за пътниците. Петното пот, което се беше появило на гърба на ризата му, бавно се разрастваше.

— Да се надяваме, че онази среща ще ни прикрие и че всичко ще мине гладко. Нямаме избор.

— Джулия и госпожа Макклачи ще покрият ли с олово прозорците на колите си? — попита Нори.

— Да. Този следобед. Аз ще им помогна. Ще се наложи да оставят колите зад магазина. Не може да ги карат из града в такъв вид — хората ще започнат да задават въпроси.

— Ами ескалейда ти? — попита Ърни. — Останалите провизии ще се съберат в него без проблеми. Жена ти би могла да…

— Миша няма да дойде — отговори Роми. — Не иска да се забърква в тази работа. Молих я, само дето не паднах на колене пред нея, но думите ми влизаха в едното й ухо и излизаха от другото. Сигурно подсъзнателно съм очаквал да стане така, защото не й разказвах за плановете ни. Все пак знае някои неща и ще загази, ако Рени я спипа. Тя обаче не разбира това.

— Защо не разбира? — попита Нори и отвори широко очи. Усети, че въпросът й е неуместен чак когато видя намръщената физиономия на дядо си.

— Защото е твърдоглава, милата ми тя. Казах й, че може да й сторят нещо лошо, а тя ми отговори: „Нека пробват.“ Такава си е моята Миша. По дяволите! Ако ми се удаде случай по-късно, ще отида при нея. Дотогава може да си е променила мнението. Жените са непостоянни. Хайде, да сложим вътре още няколко кашона. И не затрупвай пушките, Ърни. Може да ни потрябват.

— Не мога да повярвам, че замесих и теб, момичето ми — каза Ърни.

— Всичко е наред, дядо. Предпочитам да съм в кюпа. Този път тя казваше истината.

9.

Бам. Тишина.

Бам. Тишина.

Бам. Тишина.

Оли Динсмор седеше по турски на метър и половина от Купола. В старата му бойскаутска раница, която лежеше до него, имаше камъни; беше ги събрал в предния двор. Толкова беше натъпкал раницата, че едва я беше довлякъл дотук — през цялото време си мислеше, че брезентовото дъно ще се разпори и амунициите ще се разпилеят. Нищо такова обаче не се случи. Той си избра друг камък — хубав и объл, изгладен от някой древен ледник — и го хвърли през рамо към Купола. Камъкът се удари в невидимата преграда и отскочи. Той го вдигна от земята и отново го хвърли.

Бам. Тишина.

Оли си помисли: „Купола си знае неговото. Сигурно затова брат ми и майка ми са мъртви, но пък амунициите ще ми стигнат за цял ден.“

„Каменни бумеранги“ — помисли си и се усмихна. Усмивката, въпреки че беше искрена, му придаваше ужасяващ вид, защото лицето му беше твърде изпито. Той не се хранеше добре напоследък, а и не смяташе, че апетитът му скоро ще се върне. Това да чуеш изстрел и да видиш майка си легнала до кухненската маса с отметната нагоре пола, под която се виждат долните й гащи, и с огромна дупка в главата не се отразява добре на апетита.

Бам. Тишина.

От другата страна на Купола кипяха приготовления; вече бе изникнал цял палатков лагер. Джипове и камиони щъкаха насам-натам; стотици войници се щураха наоколо, подгонени от заповедите и ругатните на началниците си.

В момента вдигаха три дълги палатки, пред които имаше табели: „Пункт за гости 1“, „Пункт за гости 2“, „Пункт за първа помощ“. Пред друга още по-дълга палатка имаше табела, на която пишеше: „Леки закуски“. Малко след като Оли седна на земята и започна да замеря с камъни Купола, пристигнаха два камиона, натоварени с химически тоалетни. Сега боядисаните в жизнерадостен син цвят кенефни кабинки бяха наредени на земята — на благоприлично разстояние от мястото, на което разделените от Купола роднини щяха да разговарят помежду си.

Нещото, което беше изтекло от главата на майка му, приличаше на плесенясало сладко от ягоди. Оли не можеше да разбере защо се бе самоубила по този начин и защо бе избрала това място. Защо в стаята, където обикновено се хранеха? Не е била на себе си и не си е давала сметка, че има и друг син, който някога пак ще яде (ако не умре от глад преди това), но който никога няма да забрави ужасната пихтия, пръсната на пода?

„Да. Не си е давала сметка. Защото Рори беше нейният любимец, нейното слънчице. Тя се сещаше, че съществувам, когато забравех да нахраня кравите или да почистя отделенията им, докато са на паша. Или когато в бележника ми «цъфнеше» двойка. Защото той получаваше само шестици.“

Метна един камък.

Бам. Тишина.

Няколко войници слагаха табели близо до Купола. На табелите, които гледаха към Мил, пишеше:

ВНИМАНИЕ!

ЗА ВАША СИГУРНОСТ!

СТОЙТЕ НА НЕ ПО-МАЛКО

ОТ ДВА МЕТРА ОТ КУПОЛА!

Оли предположи, че и на табелите, които са обърнати в другата посока, пише същото. Помисли си, че тези оттатък ще се съобразяват с предупреждението, защото оттатък имаше кой да се грижи за реда. Тук обаче щяха да се съберат около осемстотин местни хора и около двайсетина полицаи, повечето от които новоназначени. Полицаите нямаше да могат да спрат тълпата — по-скоро биха успели да предпазят пясъчен замък от надигащ се прилив.

Долните й гащи бяха мокри, а между разкрачените й крака имаше локва. Майка му се бе подмокрила малко преди да натисне спусъка или малко след това. „Трябва да е било след това“ — помисли си Оли.

Той хвърли камък.

Бам. Тишина.

Наблизо се мотаеше човек, облечен в униформа. Беше много млад. На ръкавите му нямаше нашивки, очевидно беше редник. Изглеждаше на около шестнайсет години, но Оли предположи, че е по-възрастен. Беше чувал, че някои момчета крият възрастта си само и само да влязат в армията, но стигна до извода, че такива неща вече не се случват. Та нали вече има компютри.

Войникът се огледа, видя, че никой не му обръща внимание, и заговори с тих глас. Имаше южняшки акцент.

— Момче! Би ли престанал? Направо ще ме побъркаш.

— Отиди на друго място тогава — каза Оли.

Бам. Тишина.

— Не мога. Заповед.

Оли не му отговори. Взе друг камък и го хвърли към Купола.

Бам. Тишина.

— Защо го правиш? — попита войникът. Мотаеше се с двете табели, които трябваше да постави, за да може да поговори с Оли.

— Защото рано или късно някой от тях няма да отскочи. А когато това се случи, ще стана и ще тръгна нанякъде. Не искам повече да виждам тази ферма. Не искам повече да доя крави. Какъв е въздухът при теб?

— Чист. Студеничко е обаче. Аз съм от Южна Каролина. Мога да ти кажа, че през октомври времето в Южна Каролина е друго.

При Оли, който седеше на три метра от войника, беше топло. И смрадливо.

Войникът посочи зад Оли:

— Я зарежи камъните и се погрижи за онези крави. Вземи да ги прибереш в обора, да ги издоиш или намажи виметата им с мехлем.

— Не е нужно да ги прибираме. Те знаят къде трябва да ходят. А в момента не се нуждаят нито от доене, нито от мехлем. Нямат мляко.

— Наистина?

— Да. Баща ми казва, че тревата се е скапала заради лошия въздух. Тук мирише гадно, да знаеш. Смърди на лайна.

— Наистина? — Войникът изглеждаше силно заинтересован. Започна да почуква табелите с чука си, въпреки че вече бяха добре наместени.

— Да. Майка ми се самоуби тази сутрин.

Войникът беше вдигнал чука, но когато чу това, го свали.

— Будалкаш ли се с мен, момче?

— Не. Застреля се на кухненската маса. Аз я намерих.

— Мамка му, лоша работа. — Войникът се приближи до Купола.

— Брат ми получи смъртоносна рана миналата неделя. Ние го закарахме в града, защото тогава все още дишаше, но майка ми беше съвсем мъртва, така че я погребахме на хълмчето. Двамата с баща ми. Тя харесваше това място. Там беше хубаво, преди всичко да се скапе.

— Господи, момче! Минал си през ада!

— Все още съм там — отговори Оли. Тези думи сякаш отвориха някаква клапа, намираща се дълбоко в съзнанието му, и той се разплака. Стана и отиде до Купола. Беше само на една крачка от голобрадия войник. Войникът вдигна ръка, после потрепна за момент, усещайки нещо подобно на лек електрически удар. Той разпери пръсти и опря дланта си в Купола. Оли също опря дланта си в Купола. Като че ли всеки момент щяха да се докоснат. Това беше безсмислен жест, който утре хората щяха да повтарят стотици, че дори хиляди пъти.

— Момче…

— Редник Еймс! — изрева някой. — Разкарай жалкия си задник оттам!

Редник Еймс подскочи като дете, което е било хванато да краде сладко.

— Идвай веднага! Бегом!

— Не се отчайвай, момче! — каза редник Еймс и отиде да си получи наказанието. Оли си помисли: „Сигурно ще го смъмрят, няма как да го разжалват, та нали е прост редник. Едва ли ще го тикнат в затвора за това, че е говорил с едно от животните в зоологическата градина. А аз дори не получих фъстъци.“

Той се загледа в кравите, които вече не даваха мляко и почти не пасяха трева, после седна до раницата си. Бръкна в нея и извади хубав объл камък. Представи си олющения лак на ноктите на мъртвата си майка и димящия до ръката й пистолет. Хвърли камъка. Той се удари в Купола и отскочи назад.

Бам. Тишина.

10.

В четири часа в четвъртък следобед, докато над северната част на Нова Англия валеше дъжд, а над Честърс Мил грееше слънце, което приличаше на замъглен прожектор и чиито лъчи проникваха през дупка в облаците с формата на чорап, Джини Томлинсън отиде да провери как е Младши. Попита го дали иска хапче против главоболие. Той каза „не“, после реши, че иска тиленол или адвил. Когато тя се върна, той прекоси стаята, за да си вземе лекарството. После Джини написа в картона му: „Все още куца, но не много.“

След четирийсет и пет минути Търстън Маршал надникна в стаята и видя, че Младши го няма. Помисли си, че е отишъл във фоайето, но там беше само Емили Уайтхаус — жената, която беше получила инфаркт. Емили вече се чувстваше много по-добре. Търстън я попита дали е виждала млад мъж с тъмноруса коса, който накуцва леко. Тя отговори, че не го е виждала. Търстън се върна в стаята на Младши и надникна в шкафа. Беше празен. Младият мъж, който вероятно имаше тумор в мозъка, се беше изписал сам от болницата.

11.

Младши се прибра у дома. Мускулите му се бяха позатоплили и той вече не накуцваше. Освен това тъмното петно, което плуваше пред лявото му око, се беше свило до размерите на топче за игра. „Може би не съм приел голяма доза талий. Трудно ми е да преценя. Въпреки това трябва да изпълня обещанието, което дадох на Господ. Ако се погрижа за децата, Господ ще се погрижи за мен.“

Когато напусна болницата (през задната врата), той мислеше единствено за това, че трябва да убие баща си. Но щом влезе в къщата — в къщата, в която бяха умрели майка му, Лестър Когинс и Бренда Пъркинс, — той размисли. Ако убиеше баща си сега, щяха да отменят градската среща. Младши не искаше това да става, защото градската среща щеше да му осигури добро прикритие. Повечето ченгета щяха да бъдат там, а това означаваше по-лесен достъп до Кафеза. Много искаше отровните идентификационни плочки да са у него. Гореше от желание да ги натъпче в гърлото на умиращия Барби.

Големия Джим го нямаше. Единственото живо същество в къщата беше вълкът, който рано сутринта притича през паркинга пред болницата. Той седеше в средата на стълбището, гледаше към Младши и ръмжеше гърлено. Козината му беше рунтава, а очите — жълти. На врата му висяха идентификационните плочки на Дейл Барбара.

Младши затвори очи и преброи до десет. Когато ги отвори, вълкът го нямаше.

— Аз съм вълкът сега — прошепна на празната гореща къща. — Аз съм вълколакът и видях как Лон Чейни[1] танцува с кралицата.

Качи се на горния етаж. Отново бе започнал да куца, но не забелязваше това. Униформата му беше в шкафа, там беше и пистолетът му „Берета 92 Таурус“. Местната полиция притежаваше десетина такива пистолети, повечето от които бяха платени с пари от фонда за сигурност. Извади пълнителя, събиращ петнайсет патрона, и видя, че е пълен. Прибра пистолета в кобура, пристегна колана около изтънялата си талия и напусна стаята.

Спря, когато стигна до стълбищната площадка; чудеше се какво да прави до започването на срещата, по време на която щеше да осъществи плана си. Не искаше да разговаря с никого, не искаше дори да се мярка пред очите на хората. Тогава се сети за едно добро скривалище, което беше близо до мястото, където щяха да се случат събитията. Слезе внимателно по стълбите — отново куцаше силно, освен това лявата част на лицето му се беше сковала жестоко — и залитайки, тръгна по коридора. Спря за момент пред кабинета на баща си, чудейки се дали да не отвори сейфа и да не изгори всички пари вътре. Каза си, че няма смисъл да прахосва усилия за такива глупости. Опита се да си припомни вица за попадналите на пустинен остров банкери, които забогатели, продавайки един на друг дрехите си, после се изсмя истерично, въпреки че нито успя да се сети какъв е краят на вица, нито имаше достатъчно „багаж“, за да разбере кое точно е смешното в него.

Слънцето се бе скрило зад облаците западно от Купола и навън бе притъмняло. Младши излезе от къщата и изчезна в сумрака.

[1] Американски актьор от ерата на немите филми, известен с прозвището Мъжът с хиляда лица. — Б.пр. ↑

12.

В пет и петнайсет Алис и Ейдън Епълтън прекосиха задния двор и влязоха в наетата къща. Алис каза:

— Каро? Ще заведеш ли Ейдън и аз… Ейдън и мен… на голямата среща?

Каролин Стърджис, която правеше сандвичи с фъстъчено масло върху кухненския плот на Корали Дъмиджън с хляба на Корали Дъмиджън (вече доста изсъхнал, но все още годен за ядене), изгледа изненадано децата. Никога досега не бе чувала деца да проявяват желание да присъстват на среща на възрастни. Струваше й се по-естествено да побегнат където им видят очите, още щом чуят, че ще има такова скучно събитие. Изкуши се. Защото ако децата отидеха, и тя можеше да отиде.

— Сигурни ли сте — попита и се наведе. — И двамата?

Преди няколко дена Каролин би казала, че не иска да има деца и че я интересува само кариерата на учителка и писателка. Може би дори на романистка, въпреки че писането на романи й се струваше рискована работа — осъзнаваше, че може да загуби много време в писане на роман от хиляда страници, а накрая да се окаже, че той не става за нищо. Поезията обаче… да обикаляш страната (може би с мотоциклет)… да представяш творбите си и да участваш в семинари… свободна като птица… това би било чудесно. Да се срещаш с интересни мъже и да дискутираш Силвия Плат в леглото, дори още по-хубаво.

Алис и Ейдън бяха променили мирогледа й. Тя ги беше заобичала. Да, искаше Купола да се разпадне (разбира се, че искаше), но само при мисълта, че ще трябва да върне децата на майка им, я заболяваше сърцето. Дълбоко в себе си се надяваше, че и децата ще изпитат лека болка от раздялата. Може би това беше непочтено от нейна страна, но нищо не можеше да направи — чувства.

— Ейдън? Наистина ли искаш това? Срещите на възрастните хора понякога са ужасно дълги и отегчителни, да знаеш.

— Искам да отида — обяви момченцето. — Искам да видя всички хора.

Тогава Каролин разбра. Децата не се интересуваха от дискусиите за начините за съхраняване на ресурсите на града. Защо да ги интересуват такива неща? Алис беше на девет, а Ейдън — на пет. Но да видят всички събрани на едно място, като голямо семейство? Това вече изглеждаше логично.

— Ще се държите ли добре? И няма да се боричкате и да шушукате твърде много?

— Разбира се — обяви тържествено Алис.

— А ще се изпишкате ли, преди да тръгнем?

— Да! — Този път момичето забели очи, за да покаже каква досадница е Каро… а на младата жена този жест даже й хареса.

— Тогава просто ще увия тези сандвичи в салфетки — каза Каролин. — Имаме и две кутийки сода, специално за деца, които могат да използват сламки. Само че децата, за които намеквам, трябва да са се изпишкали, преди да започнат да се наливат с течности.

— Пия със сламки като луд — каза Ейдън. — А упс ще има ли?

— Той иска да каже „Упси Пайс“ — поясни сестра му.

— Знам какво иска да каже, но няма повече. Мисля обаче, че има бисквити. От онези, дето са с канелена захар.

— Канелените бисквити са жестоки — каза Ейдън. — Обичам те, Каро.

Каролин се усмихна. Помисли си, че не е чела поема, която да звучи толкова хубаво, колкото думите на момченцето. Дори онази на Уилямс за студените сливи отстъпваше.

13.

Джулия се взираше учудено в Андрея Гринъл, която слизаше бавно и тържествено по стълбите. Възрастната жена изглеждаше много променена. Промяната не се дължеше само на факта, че си беше сложила грим и беше сресала изтощената си от множество къдрения коса; имаше и нещо друго. Джулия осъзна, че отдавна не я е виждала такава — приличаща на себе си. Тази вечер Андрея носеше ефектна червена рокля (вероятно от „Ан Тейлър“), пристегната в кръста с колан, и голяма платнена чанта.

Даже Хорас я гледаше учудено.

— Как изглеждам? — попита Андрея, когато слезе на етажа. — Дали бих могла да отлетя към срещата, ако имах метла?

— Изглеждаш прекрасно. С двайсет години по-млада.

— Благодаря ти мила, но горе има огледало.

— Ако на него не се вижда колко добре изглеждаш, по-добре пробвай това тук, тук е по-светло.

Андрея премести чантата в другата си ръка, сякаш й беше дотежало.

— Мисля да те послушам.

— Ще се справиш ли с това изпитание?

— Мисля, че да, но ако започна пак да треперя, ще се измъкна през страничния вход. — Тя нямаше намерение да се измъква, независимо дали щеше да се разтрепери или не.

— Какво носиш в чантата?

Андрея си помисли: „Обядът на Джим Рени. Смятам да го нахраня пред целия град.“

— Когато ходя на градски срещи, винаги си взимам плетиво. Понякога ми става ужасно скучно.

— Този път едва ли ще е скучно — отбеляза Джулия.

— Ти ще отидеш нали?

— Ами… може и да отида — отговори небрежно Джулия. Всъщност възнамеряваше да отиде на друго място, място, намиращо се доста далеч от центъра на Честърс Мил. — Преди това трябва да свърша някои неща. Ще се оправиш ли без мен?

Андрея направи комична физиономия.

— Тръгвам по улицата, спускам се надолу по хълма и съм там. Изминавала съм това разстояние стотици пъти.

Джулия погледна часовника си. Беше шест без петнайсет.

— Не е ли твърде рано?

— Предполагам, че Ал ще отвори вратите в шест часа. Искам да седна на хубаво място.

— Ти си градски съветник, трябва да си на сцената — каза Джулия.

— Не, не смятам така. — Андрея отново премести чантата в другата си ръка. Плетивото наистина беше вътре, както и файлът „Вейдър“, и пистолетът, който брат й Туич й беше дал, за да има с какво да се защитава. Тя си помисли, че оръжието ще послужи за друго — за защита на града. Градът прилича на човешко тяло, но има едно предимство пред него — при нужда мозъкът му може да бъде подменен с друг. „Възможно е дори да не се наложи да убивам. Дано да не се наложи.“

Джулия я гледаше озадачено. Андрея осъзна, че се е отнесла.

— Тази вечер ще седна при обикновените хора. Когато му дойде времето, ще кажа каквото имам да казвам. Така ще направя, вярвай ми.

14.

Андрея се оказа права, че Ал Тимънс ще отвори вратите в шест. По това време главната улица, която беше почти пуста през деня, се изпълваше с граждани, отиващи в общината. Повечето слизаха по Таун Комън Хил на малки групички. Откъм Ийстчестър и Нортчестър започваха да прииждат претъпкани коли. Тази вечер като че ли никой не искаше да остава сам.

Тя беше дошла рано, в залата все още имаше доста свободни места. Седна на третия ред, до пътеката. Точно пред нея, на втория ред, бяха Каролин Стърджис и Ейдън и Алис Епълтън. Децата бяха ококорили очи от любопитство. Малкото момченце стискаше бисквитка.

Линда Евърет също беше дошла рано. Андрея беше научила от Джулия, че съпругът и Ръсти е арестуван по някакво измислено обвинение, и предполагаше, че сега тя се чувства ужасно. Бившата полицайка обаче криеше мъката си доста успешно — беше си сложила тежък грим и носеше красива рокля с големи джобове. Имайки предвид собственото си неразположение (устата й беше пресъхнала, болеше я главата, а стомахът я свиваше), Андрея изпита уважение към куража й.

— Ела седни при мен, Линда — каза и потупа с длан съседната седалка. — Как е Ръсти?

— Не зная — отговори Линда, после мина покрай Андрея и седна. Чу се изтракване, явно в единия от странните й джобове имаше нещо. — Не ми разрешават да го видя.

— Всичко ще се оправи — каза Андрея.

— Да — отвърна мрачно Линда. — Ще се оправи. — Тя се наведе. — Здравейте деца, как се казвате?

— Това е Ейдън, а това е… — започна Каро.

— Аз съм Алис. — Момиченцето вдигна ръката си като малка принцеса. Ейдън и мен… аз и Ейдън… сме купсирчета. Това означава куполни сирачета. Търстън го измисли. Той може да прави фокуси. Като например да вади монети от ухото си.

— Е, май сте имали късмет. — Линда се усмихна, въпреки че изобщо не й беше до усмивки. Никога преди не се бе чувствала толкова нервна. Всъщност „нервна“ беше твърде слаба дума. Тя беше изплашена до смърт.

15.

В шест и трийсет паркингът зад общината се напълни. След това хората започнаха да паркират колите си по главната, по Уест Стрийт и по Ийст Стрийт. В седем без петнайсет дори паркингите пред пощата и пожарната служба се препълниха. Почти всички места в залата вече бяха заети.

Големия Джим беше успял да предвиди, че ще се стекат много хора и Ал Тимънс и няколко от новите полицаи бяха донесли пейки от залата на Американския легион, разполагайки ги отпред на моравата.

На някои от тях пишеше: „Подкрепяйте нашите войници“, а на други: „Играйте още бинго!“ От двете страни на входната врата бяха поставени големи високоговорители.

Със задачата по опазването на реда бяха ангажирани повечето от градските полицаи, както и всички ветерани от полицията, с изключение на един. Когато закъснелите започнаха да се оплакват, че се налага да седят отвън (или да стоят — и пейките вече бяха заети), началник Рандолф им заяви, че е трябвало да дойдат по-рано: който дреме, губи. После добави, че вечерта е топла и приятна и че по-късно ще изгрее голяма розова луна.

— Приятна, стига да я нямаше тази миризма — каза Джо Боксър. Зъболекарят беше кисел след спречкването в болницата. — Надявам се, че ще се чува добре през тези неща. — Посочи говорителите.

— Ще се чува добре — увери го Рандолф. — Взехме ги от „Дипърс“. Томи Андерсън казва, че са страхотни. Самият той ги монтира. Ще осигурят хубав звук, все едно си на кино, само дето няма да има картина.

— Ще осигурят те, грънци — измърмори Джо Боксър, после кръстоса крака и подръпна нервно ръбовете на панталоните си.

Младши се беше скрил в Моста на мира и наблюдаваше случващото се през една цепнатина в стената. Беше изумен от гледката — за пръв път виждаше почти всички местни хора на едно и също място по едно и също време. Беше доволен, че са изкарали говорители отвън. Щеше да чува всичко от скривалището си. А когато баща му се разгорещеше, той щеше да задейства плана си.

Бог да им е на помощ на онези, които се изпречеха на пътя му.

При все че здрачът се сгъстяваше, нямаше как да сбърка едрата фигура на баща си. Освен това тази вечер залата беше много добре осветена и лъчите, които минаваха през един от прозорците, очертаваха правоъгълник в края на претъпкания паркинг, точно там, където стоеше Големия Джим. Картър Тибодо беше до него.

Рени не усещаше, че го наблюдава някой, по-скоро усещаше, че всички го наблюдават, което на практика е едно и също. Погледна часовника си и видя, че минава седем. Политическият му нюх, развиван в течение на дълги години, му подсказваше, че всяка една важна среща трябва винаги да започва с десет минути закъснение. Което означаваше, че вече трябваше да тръгва по алеята. Носеше написаната реч в папка, но едва ли щеше да има нужда от подсещания, щом се развихреше. Знаеше какво трябва да каже. Имаше чувството, че миналата нощ е държал тази реч в съня си, и то неведнъж, а няколко пъти, като всеки следващ път се получаваше по-добре. Смушка Картър с лакът.

— Дойде време за шоуто.

— Добре. — Картър притича да доведе Рандолф, който стоеше на стълбите пред залата. (Големия Джим си помисли: „Вероятно смята, че прилича на Юлий Цезар“).

— Влизаме през страничния вход — каза Рени и погледна пак часовника си. — След пет, не, четири минути. Ти ще водиш, Питър, аз ще те следвам. Картър, ти ще вървиш зад мен. Отиваме право на сцената, ясно? Вървете уверено, да не вземете да се сгърбите. Ще ни посрещнат с аплодисменти. Стоите мирно, докато не утихнат. След това сядате. Питър, ти ще бъдеш от лявата ми страна, Картър — отдясно. Аз ще пристъпя към подиума. Първо ще се помолим, после всички ще станат да изпеят националния химн. Аз ще нахвърлям набързо дневния ред. Те ще го гласуват без възражения. Ясно?

— Нервен съм като бълхясал чакал — сподели Рандолф.

— Спокойно. Всичко ще мине добре.

Тук вече той определено грешеше.

16.

Докато Големия Джим вървеше с антуража си към страничния вход на залата, Роуз паркираше ресторантския микробус пред къщата на Макклачи. Следваше я шевролет седан, управляван от Джоани Калвърт.

Клеър излезе от къщата. В едната си ръка държеше куфар, а в другата — брезентова торба, пълна със зеленчуци. Джо и Вени Дрейк също носеха куфари (Вени беше напълнил своя най-вече с дрехи, взети от скрина на Джо). Вени носеше и брезентова торба, натъпкана с провизии. Откъм основата на хълма долетя шум от бурни ръкопляскания.

— Бързо — каза Роуз. — Те започват. Време е да се измъкваме. — Лиза Джеймисън беше при нея. Тя плъзна назад вратата на микробуса и започна да подрежда багажа.

— Има ли оловни листове, с които да покрием прозорците? — попита Джо Роуз.

— Да, има и допълнителни парчета за колата на Джоани. Когато стигнем до опасното място, ще покрием прозорците. Подай ми този куфар!

— Това си е чисто безумие, да знаете — каза Джоани Калвърт, после излезе от колата си и отиде до микробуса, вървейки по сравнително права линия. Това наведе Роуз на мисълта, че тя се е подсилила с едно, най-много с две питиета. Чудесно.

— Вероятно си права — отговори Роуз. — Готова ли си?

Джоани въздъхна и обгърна с ръка кльощавите рамене на дъщеря си.

— За какво? За бедите, които ще ни връхлетят? Защо пък не? Колко време ще стоим там горе?

— Не знам — отвърна Роуз.

Джоани отново въздъхна.

— Е, поне е топло.

Джо попита Нори:

— Къде е дядо ти?

— При Джаки и господин Бърпи, в микробуса, който откраднахме от автокъщата на Рени. Ще чака отвън, докато те освобождават Ръсти и господин Барбара. — Опита да му се усмихне, но лицето й просто се изкриви в ужасена гримаса. — Той ще кара.

— Дъртите глупаци са най-страшни — подметна Джоани Калвърт. На Роуз й се прииска да й удари плесница, а когато хвърли поглед към Лиза, разбра, че и на нея й се е приискало същото. Само че сега не му беше времето за спорове, още пък по-малко за шамари.

„Или сме едно цяло, или не сме“ — помисли си Роуз.

— Ами Джулия? — попита Клеър.

— Тя ще дойде с Пайпър. И с кучето.

Откъм центъра на града долиташе усиленото от високоговорителите пеене (хората, които седяха отвън на пейките, също припяваха) на „Обединения хор на Честърс Мил“, който изпълняваше химна.

— Да тръгваме — каза Роуз. — Аз ще водя.

С весел глас, в който обаче имаше някаква тъжна нотка, Джоани Калвърт повтори:

— Е, поне е топло. Хайде, Нори, ти ще бъдеш помощник-пилот на старата си майка.

17.

От южната част на „Къщата на цветята“ на Льоклерк тръгваше тесен спомагателен път. Откраднатият микробус на телефонната компания беше паркиран на него с предницата към главната улица. Ърни, Джаки и Роми Бърпи седяха в него и слушаха националния химн. Джаки усети как очите й се насълзяват; огледа се и видя, че не само тя се е развълнувала. Ърни, който седеше зад волана, беше извадил носна кърпичка от задния си джоб и бършеше сълзите си с нея.

— Май няма да се наложи Линда да ни дава знак — каза Роми. — Не очаквах, че ще има говорители. Не са ги взели от мен.

— Все пак ще е хубаво хората да видят, че тя е там — отбеляза Джаки. — Взе ли маската си, Роми?

Той вдигна пластмасовата маска с лика на Дик Чейни. Въпреки че в магазина имаше големи запаси, Роми не беше успял да намери на Джаки маска на Ариел; в крайна сметка Джаки бе решила да бъде приятелката на Хари Потър Хърмаяни. Маската на Ърни (с лика на Дарт Вейдър) беше зад седалката, но Джаки си помисли, че вероятно ще имат неприятности, ако се наложи той да я слага. Тя не изказа опасенията си на глас.

„А има ли изобщо някакво значение? Ако внезапно изчезнем от града, всички ще имат предположение по въпроса.“

Но това да предполагаш не е като да знаеш и дори Рени и Рандолф само да предполагаха нещо, приятелите и роднините, които те зарязваха, може би щяха да бъдат подложени и на друго освен на разпит.

Може би. Джаки осъзна, че при настоящите обстоятелства този израз има огромно значение.

Химнът заглъхна. Чуха се още ръкопляскания, след това вторият градски съветник започна речта си. Джаки провери пистолета, който носеше (резервния), и си помисли, че следващите няколко минути вероятно ще бъдат най-дългите в живота й.

18.

Барби и Ръсти стояха до килиите си и слушаха речта на Големия Джим. Благодарение на високоговорителите, монтирани до входа на залата, те чуваха много добре.

— Благодаря! Благодаря на всички! Благодаря, че дойдохте! Благодаря на най-храбрите и най-издръжливите хора в Съединените щати!

Бурни ръкопляскания.

— Дами и господа… мили деца, виждам, че присъстват и много деца…

Добродушен смях.

— Изпаднали сме в ужасна ситуация. Това вече го знаете. Тази вечер възнамерявам да ви разкажа как се стигна дотук. Не знам всичко, но ще ви споделя каквото знам, защото вие го заслужавате. Когато ви запозная със състоянието на нещата, ще трябва да преминем към точките от дневния ред, които не са много, но са важни. Но преди това искам да ви кажа, че се гордея с вас! Вие и Господ ме избрахте за лидер в този тежък момент, за което покорно благодаря! Искам да ви уверя, че заедно ще преодолеем трудностите; заедно, с божията помощ, ще излезем от тях по-силни и по-добри! Сега ние сме като израелците в пустинята…

Барби забели очи, а Ръсти направи неприличен жест с юмрука си.

— … но ние скоро ще стигнем Ханаан, където Господ и нашите съграждани ще ни нагостят с мляко и мед.

Бурни аплодисменти. Като че ли присъстващите бяха станали на крака. Барби вече не се опасяваше, че ги подслушват, защото беше сигурен, че неколцината полицаи, останали в участъка, са се струпали пред входа, за да слушат Големия Джим. Той каза:

— Приготви се, приятелю.

— Готов съм — отговори Ръсти. — Наистина съм готов.

После си помисли: „Стига Линда да не е сред хората, които ще влязат тук.“ Не му се искаше тя да убие някого, но най-вече не му се искаше тя да си рискува живота. И то заради него. По-добре да стои настрана. „Може и да съм луд, но предпочитам тя да е при онези другите. Там ще е на сигурно място.“

Избухналата престрелка прекъсна мислите му.

19.

Големия Джим ликуваше. Той ги беше пратил точно там, където искаше — в дланта си. Стотици хора, а сред тях имаше и много такива, които не бяха гласували за него. Никога не бе виждал залата толкова претъпкана; дори по време на училищните молитви и по време на обсъждането на училищния бюджет. Хората седяха и не просто го слушаха, а попиваха думите му. И тъй като Сандърс отсъстваше, а Гринъл седеше сред публиката (тази червена рокля на третия ред нямаше как да бъде сбъркана), той владееше тълпата. Очите им го молеха да спаси града. Изпитваше удовлетворение от това, че бодигардът му е до него и че полицаите — неговите полицаи — са се подредили покрай стените на залата. Все още не бяха осигурени униформи за всички, но затова пък пистолети имаше достатъчно. Над сто човека от присъстващите бяха вързали сини кърпи на ръцете си. „Това е моята лична армия“ — каза си Рени.

— Скъпи съграждани, повечето от вас вече знаят, че арестувахме човек на име Дейл Барбара…

Разнесоха се неодобрителни възгласи. Големия Джим изчака залата да утихне; гледаше мрачно, но душата му сияеше.

— … за убийството на Бренда Пъркинс, Лестър Когинс и две прекрасни момичета, които всички ние познавахме и обичахме — Анджи Маккейн и Дуди Сандърс.

Чуха се още дюдюкания и викове: „Обесете го!“ и „Терорист!“ Идеята за тероризма като че ли беше подхваната от Велма Уинтър — една от управителките на магазина „Браунис“.

— Това, което не знаете — продължи Големия Джим, — е, че Купола е резултат от заговор, осъществен от елитна група злонамерени учени, тайно субсидирани от правителствена фракция. Ние сме морските свинчета в този експеримент, скъпи съграждани, а Дейл Барбара е човекът, който е трябвало да следи и направлява процесите отвътре.

За момент настана гробно мълчание, след това тълпата възмутено заропта.

Когато хората се поуспокоиха, Големия Джим продължи. Беше се подпрял с длани на катедрата, а широкото му лице грееше от искреност (а може би и от високо кръвно налягане). Все още не бе разгръщал листовете пред него. Не се нуждаеше от подсещания. Господ го ръководеше.

— Може би се чудите какво имам предвид под „тайно субсидиране“. Отговорът е прост, но в същото време е ужасяващ. Дейл Барбара, подпомогнат от неизвестен брой местни жители, е организирал създаването на нарколаборатория, която е доставяла огромни количества метамфетамини на наркобарони — някои от които с връзки в ЦРУ — от източното крайбрежие. И въпреки че той все още не ни е казал имената на помагачите си, един от тях — къса ми се сърцето, като ви казвам това — изглежда е Анди Сандърс.

Врява и викове на изненада. Андрея Гринъл се надигна от стола си, после отново седна. Големия Джим си каза: „Точно така, стой си там. Ако проявиш неблагоразумие да ми задаваш въпроси, ще те изям жива. Или ще те посоча с пръст и ще те обвиня. Тогава те ще те изядат жива.“

Струваше му се, че може да го направи.

— Всички ние сме виждали шефа на Барбара по новините. Той твърди, че е полковник от армията на Съединените щати, но всъщност е важна клечка в съвета на учените и правителствените чиновници, отговорен за този сатанински експеримент. Самопризнанията на Барбара по този въпрос са тук. — Той потупа спортното си сако, във вътрешния джоб на което се намираше портфейлът му и едно джобно издание на Новия завет (в него думите на Христос бяха отпечатани в червено).

Още няколко човека започнаха да викат: „Обесете го!“ Големия Джим вдигна ръка, сведе глава и се намръщи. Виковете постепенно заглъхнаха.

— Какво да бъде наказанието на Барбара ще каже градът — едно обединено тяло, чиято кауза е свободата. Той е във вашите ръце, дами и господа. Ако гласувате да бъде екзекутиран, ще бъде екзекутиран. Никакъв линч, докато аз съм ваш водач. Той ще бъде разстрелян от наказателен взвод, съставен от полицаи.

Гръмнаха бурни аплодисменти, повечето от присъстващите станаха на крака. Големия Джим се приведе към микрофона:

— Но първо трябва да се сдобием с цялата информация, която нещастното му предателско сърце все още крие.

Почти всички вече бяха на крака. Не и Андрея. Тя седеше на мястото си — на третия ред до централната пътека — и гледаше към него с очи, които трябваше да бъдат замъглени и объркани, но не бяха. Той си помисли: „Пули се в мен, колкото си искаш. Нямам нищо против, стига да седиш мирно като добро момиченце.“

Междувременно той се наслаждаваше на аплодисментите.

20.

— Сега ли? — попита Роми. — Как мислиш, Джаки?

— Чакай малко — отговори тя.

Това беше чисто и просто инстинкт, а нейните инстинкти обикновено не я подвеждаха.

По-късно тя щеше да се чуди колко живота можеха да бъдат спасени, ако беше казала на Роми: „Хайде да тръгваме!“

21.

Когато надникна през една цепнатина в стената на Моста на мира, Младши видя, че дори хората отвън са се изправили на крака, и същият този инстинкт, който накара Джаки да изчака още малко, го накара да действа. Той се измъкна изпод моста, излезе от страната на общинския парцел и тръгна към тротоара. Когато съществото, благодарение на което майка му беше забременяла с него, започна отново да говори, той се отправи към полицейския участък. Тъмното петно, мержелеещо се пред лявото му око, отново се беше уголемило, но мислите му бяха ясни.

„Идвам, Барби. Ей-сега ще те спипам.“

22.

— Тези хора са ненадминати лъжци — продължи Големия Джим — и когато отидете до Купола, за да се видите с любимите си хора, кампанията срещу мен ще достигне кулминацията си. Кокс и помагачите му ще направят всичко възможно да ме очернят. Ще ме нарекат лъжец и крадец, възможно е дори да кажат, че аз съм ръководел тяхната нарколаборатория…

— Ти ами — изрече спокойно някой.

Беше Андрея Гринъл. Тя стана и всички погледи се насочиха към нея; яркочервената й рокля сякаш изпълняваше функцията на удивителен знак. Изгледа презрително Големия Джим, след това се обърна към хората, които я бяха избрали за трети градски съветник (трябваше да се намери заместник на стария Били Кейл — бащата на Джак Кейл, — който беше починал от сърдечен удар преди четири години).

— Хора, трябва да се отърсите за момент от страховете си — каза тя. — Когато го направите, ще разберете колко абсурдна е скалъпената от него история. Джим Рени смята, че ще изпаднете в паника като стадо говеда по време на гръмотевична буря. Тук съм родена и отрасла, тъй че ви познавам много добре. Той греши.

Големия Джим изчака да заехтят гневни викове. Нищо такова обаче не се случи. Не че местните хора й вярваха, те просто бяха шокирани от внезапния обрат. Алис и Ейдън Епълтън се бяха обърнали назад; коленичили върху скамейката, те се взираха с широко отворени очи в дамата в червено. Каро също изглеждаше шокирана.

— Таен експеримент? Каква глупост само! Нашето правителство е вършило доста гадни неща през последните петдесетина години, напълно съм съгласна с това, но да захлупят цял град с някакъв вид силово поле? Само за да видят какво ще направим? Пълна идиотщина. Единствено хора, изпаднали в паника, биха повярвали на такова нещо. Рени го знае, затова предизвиква паника.

Големия Джим беше загубил самообладание за момент, но постепенно започваше да се окопитва. Освен това микрофонът беше пред него.

— Дами и господа, Андрея Гринъл е добра жена, но тази вечер не е на себе си. Тя също е ужасена, разбира се, но има и нещо друго. Съжалявам, че го казвам, но след като падна преди време, тя започна да пие лекарство, към което лесно се привиква, става въпрос за…

— От няколко дена не съм пила нищо по-силно от аспирин — отговори спокойно Андрея. — Сдобих се с документи, от които става ясно, че…

— Мелвин Сиърлс! — изкрещя Големия Джим. — Изведи съветник Гринъл от залата и я съпроводи до дома й, действай внимателно, но твърдо. Може би ще се наложи да бъде прегледана в болницата. Тя не е на себе си.

Чуха се одобрителни подвиквания, но Рени не получи мощна подкрепа, каквато очакваше. Мел Сиърлс едва бе пристъпил напред, когато Хенри Морисън го побутна с длан в гърдите, отпращайки го към стената.

— Нека я оставим да се доизкаже — каза Хенри. — Тя също е градски съветник, нека се доизкаже.

Мел погледна Големия Джим, но той се беше загледал като хипнотизиран в Андрея, която извади кафяв плик от голямата си чанта. Веднага щом го видя, той разбра какво има вътре. Бренда Пъркинс! Каква кучка само! Продължаваше да го тормози дори и след смъртта си!

Андрея вдигна плика, който започна да се поклаща.

Тялото й пак се тресеше. Гадното треперене се бе появило в най-неподходящия момент. Но тя не беше изненадана, даже очакваше да стане точно така. Заради стреса.

— Бренда Пъркинс ми даде тези документи — каза. Гласът й не й беше изневерил. — Събрани са от съпруга й и от щатския прокурор. Дюк Пъркинс подозираше Джеймс Рени в извършването на редица престъпления и беше започнал разследване.

Мел погледна приятеля си Картър, очаквайки някакъв съвет. Погледите им се срещнаха. Очите на Картър блестяха от вълнение и любопитство. Той посочи Андрея, след това опря длан в гърлото си — накарай я да млъкне. Този път Хенри Морисън не спря Мел — както и почти всички в залата, той се бе зазяпал в Андрея Гринъл.

Марти Арсено и Фреди Дентън се присъединиха към Мел, който притича приведен през сцената, сякаш за да не пречи на гледката. Тод Уендълстат и Лорън Конри, които бяха в другия край на залата, също не стояха безучастни. Уендълстат бе извадил импровизираната си палка, направена от парче бастун; Конри бе стиснала дръжката на пистолета си.

Андрея ги видя, че идват, но не спря да говори.

— Доказателствата са в този плик и смятам, че заради тях… — Тя се канеше да добави: „заради тях умря Бренда Пъркинс“, когато треперещата й и запотена лява ръка изпусна вървите на чантата. Чантата падна на пътеката, а дулото на пистолета се показа навън като перископ.

Залата беше притихнала и затова всички много ясно чуха Ейдън Епълтън, който каза:

— О! Тази госпожа носи пистолет!

Втрещени, присъстващите продължаваха да мълчат. Тогава Картър Тибодо скочи от мястото си и застана пред Рени, крещейки:

— Пистолет! Пистолет! Пистолет!

Ейдън слезе на пътеката, за да огледа по-подробно.

— Не, Ейдън! — извика Каро и се наведе да вдигне момченцето тъкмо когато Мел изстреля първия куршум.

Куршумът проби дупка в полирания дъсчен под, точно пред лицето на Каролин Стърджис. Разхвърчаха се трески. Една от тях се заби под дясното й око и по лицето й потече кръв. Тя не чуваше виковете. Коленичи на пътеката, сграбчи Ейдън за раменете и го притисна към бедрата си като футболна топка. Момченцето скочи на пейката, където седеше допреди малко. Беше се стреснало, но иначе му нямаше нищо.

— Пистолет! Тя има пистолет! — изкрещя Фреди Дентън и с рязко движение отстрани Мел от пътя си. По-късно щеше да се закълне, че младата жена е посегнала към оръжието и че се е опитал само да я рани.

23.

Благодарение на високоговорителите тримата човека, седящи в откраднатия микробус, разбраха, че в залата става нещо неочаквано. Речта на Големия Джим и съпътстващите я ръкопляскания бяха прекъснати от някаква жена, която говореше на висок глас (те обаче не можеха да разберат думите, тъй като микрофонът беше твърде далече от устата й). Гласът заглъхна в настъпилата врява. Чуха се викове, а след това и изстрел.

— Какво става, по дяволите? — възкликна Роми.

Още изстрели. Два или три. И викове.

— Няма значение — каза Джаки. — Тръгвай, Ърни, бързо. Ако ще вършим тази работа, сега му е времето.

24.

— Не! — изпищя Линда и скочи на крака. — Не стреляйте! Тук има деца! Има деца!

Хората в залата бяха изпаднали в паника. Допреди малко те не се държаха като стадо изплашени говеда, но нещата вече се бяха променили. Повечето се втурнаха към входната врата. Първите успяха да излязат навън, после тълпата запречи входа. Малцината, които бяха запазили частица здрав разум, минаха по пътеките и излязоха през страничните изходи, намиращи се от двете страни на сцената.

Линда посегна към Каролин Стърджис, възнамерявайки да я издърпа към пейките, където не беше толкова опасно, когато тичащият по централната пътека Тоби Манинг връхлетя върху нея. Коляното му попадна в тила на Линда и тя се строполи на пода, замаяна от удара.

— Каро! — Писъкът на Алис Епълтън идваше отнякъде много далеч. — Каро, стани! Каро, стани! Каро, стани!

Каролин се надигна и точно в този момент Фреди Дентън й пусна един куршум между очите, убивайки я на място. Децата започнаха да крещят. По лицата им имаше капчици кръв.

Линда почти не усещаше, че я ритат и тъпчат. Тя застана на ръце и крака (в момента не можеше да се изправи) и запълзя към отсрещната пътека. Едната й ръка попадна в изтеклата от Каролин кръв.

Ейдън и Алис се опитваха да стигнат до Каро. Знаейки, че те могат да пострадат сериозно, ако застанат на пътеката, Андрея се присегна над пейката, за да ги задържи (освен това искаше да им попречи да видят какво е станало с жената, която мислеше за тяхна майка). Беше изпуснала файла „Вейдър“.

Картър Тибодо точно това и чакаше. Той все още стоеше пред Рени, прикривайки го с тялото си, но вече беше извадил пистолета си и го беше подпрял на лявата си предмишница. Натисна спусъка и досадната жена с червената рокля — жената, която беше предизвикала всичко — отхвърча назад.

Наоколо цареше хаос, но Картър беше запазил самообладание. Той слезе по стълбите и бавно се отправи към мястото, където лежеше жената с червената рокля. Изблъскваше настрани тичащите хора, които му се изпречваха на пътя. Разплаканото момиченце се опита да се хване за крака му, но той го срита, без дори да го погледне.

След няколко секунди забеляза плика. Беше паднал до протегнатата ръка на Гринъл. Върху думата „Вейдър“ имаше кървав отпечатък от стъпка. Запазвайки спокойствие, Картър се огледа наоколо и видя, че Рени се е вторачил смаяно в блъскащите се хора. Добре.

Картър измъкна ризата си от панталоните, като междувременно запрати настрани пищящата Карла Венциано, която се бе блъснала в него. Пъхна плика под колана си отзад на кръста.

Човек е добре да си има застраховка.

Отстъпи заднишком към сцената, за да не бъде отнесен. Щом стигна до стълбите, се обърна и се качи горе. Рандолф — безстрашният началник на градската полиция — все още седеше на мястото си, подпрял длани върху дебелите си бедра. Ако в средата на челото му не пулсираше вена, щеше да прилича на статуя.

Картър хвана Големия Джим за ръката.

— Хайде, шефе.

Той го погледна объркано, сякаш не знаеше кой е и какво прави на това място. След това очите му леко се проясниха.

— Гринъл?

Картър посочи тялото на жената, проснато по средата на пътеката; разрастващата се локва кръв под главата й подхождаше по цвят на роклята.

— Ами добре — каза Големия Джим. — Да се махаме оттук. Да слезем долу. Ти също, Питър. Ставай. — Рандолф продължаваше да седи и да се взира тъпо в обезумялата тълпа, затова Рени го ритна. — Мърдай!

В шумотевицата никой не чу изстрелите, които отекнаха наблизо.

25.

Барби и Ръсти се спогледаха.

— Какво, по дяволите, става там? — попита Ръсти.

— Не знам — отговори Барби, — но тази работа не ми харесва.

Откъм залата долетяха още изстрели, след това на горния етаж проехтя силен гърмеж. Барби си помисли, че това са техните хора… но после чу как някой извика:

— Не, Младши! Да не си полудял! Уордлоу, прикрий ме! — Проехтяха още няколко изстрела. Четири или пет.

— О, Боже! — възкликна Ръсти. — Яко загазихме.

— Прав си — отговори му Барби.

26.

Младши поспря на стълбите пред входа на полицейския участък и погледна през рамо към залата, от която се разнасяше врява. Хората отвън бяха станали от пейките и бяха проточили вратове, опитвайки се да видят какво става. Само че нито той, нито те виждаха нещо. Помисли си, че някой го е улеснил, като е убил баща му, после се концентрира в текущата задача. Чакаше го работа в Кафеза.

Младши мина през вратата, на която имаше табела с надпис: „Ние, полицаите работим рамо до рамо с вас, гражданите.“ Стейси Могин се спусна към него. Руп Либи я следваше по петите. Майки Уордлоу беше в стаята за подготовка, стоеше точно пред строгия надпис, който предупреждаваше: „Кафето и поничките не са безплатни.“ Изглеждаше доста уплашен.

— Не можеш да влизаш тук, Младши — каза Стейси Могин.

— Разбира се, че мога — фъфлеше леко, защото лявата част на устата му беше изтръпнала. — Отравяне с талий! Барби! Аз съм полицейски служител.

— Пиян си, така е, нали? Какво става там? — След това кучката явно реши, че няма да може да получи свързан отговор, и го блъсна в гърдите. Той се олюля на болния си крак, като за малко не се строполи на земята. — Махай се, Младши! — Тя погледна назад и каза последните си думи на този свят: — Стой там, Уордлоу. Никой няма да слиза долу.

Когато отново се обърна към Младши, канейки се да го изрита навън, тя се озова пред дулото на една полицейска берета. Остана й време само за една мисъл: „О, не, той няма да…“, а после някаква мека боксова ръкавица я удари в гърдите, отхвърляйки я назад. Видя смаяното лице на Руп Либи (беше наопаки, защото главата й се беше отметнала назад), след това се пресели в отвъдното.

— Не, Младши! Да не си полудял! — изрева Руп и посегна към пистолета си. — Уордлоу, прикрий ме!

Но Майки Уордлоу само гледаше втрещено, докато Младши изстрелваше пет куршума към братовчеда на Пайпър Либи. Лявата му ръка беше вдървена, но дясната все още функционираше нормално, а и неподвижната мишена, отстояща на разстояние два метра, не беше предизвикателство за уменията му да стреля. Първите два куршума се забиха в корема на Руп, който отскочи назад, блъсна се в бюрото на Стейси Могин и го преобърна. Руп се преви, притискайки корема си с длани. Третият куршум пропусна целта, но следващите два пронизаха главата му. Той се свлече, правейки гротескна балетна стойка. Главата му — това, което беше останало от нея — застана между изпружените му на пода крака, сякаш бяха прозвучали финалните акорди и той се беше поклонил на публиката.

Младши влезе куцукайки в стаята за подготовка; държеше димящата берета пред себе си. Не можеше да си спомни колко точно куршума е изстрелял. Седем, а може би осем? Или двайсет, кой би могъл да знае със сигурност? Пак започваше да го мъчи главоболие.

Майки Уордлоу вдигна ръка. На широкото му лице бе цъфнала уплашена помирителна усмивка.

— Няма да ти създавам никакви проблеми, братле — каза той. — Прави каквото искаш. — После направи знака на мира.

— Така да бъде — отговори Младши. — Братле.

Той застреля Майки. Голямото момче падна, а знакът на мира покри дупката в главата му, в която само допреди малко имаше око. Оцелялото око се извъртя нагоре и погледна Младши с овче смирение. Младши пусна още един куршум на Майки, просто за да е сигурен. После се огледа. Вече нямаше никакви пречки, така поне изглеждаше.

— Добре — измънка. — До-бре.

Тръгна към стълбището, но спря и се върна при тялото на Стейси Могин. Увери се, че нейният пистолет също е „Берета Таурус“, после извади празния пълнител. Сложи пълния, който взе от колана на мъртвата жена.

Докато се обръщаше, залитна и падна на едното си коляно. Изправи се. Черното петно, което се мержелееше отляво, имаше размерите на капак на шахта и той стигна до извода, че лявото му око вече не става за нищо. И какво от това. „Пълен нещастник съм, ако едно око не ми стига, за да гръмна човек, заключен в килия.“ Подхлъзна се в кръвта на Майки Уордлоу и за малко не падна отново. Главата му пулсираше от болка, но той нямаше нищо против това. Помисли си, че болката държи сетивата му изострени.

— Здравей, Бааарби — провикна се. — Разбрах какво ми направи и сега идвам да ти го върна тъпкано. Ако ще си казваш молитвата, казвай я бързо.

27.

Ръсти гледаше неуверените крака, които слизаха по металните стълби. Усещаше мириса на барутен дим и кръв и разбираше, че е ударил сетният му час. Куцащият мъж бе дошъл за Барби, но едва ли щеше да пожали беззащитния доктор.

Повече никога нямаше да види Линда и момичетата.

Появиха се гърдите на Младши, след това и вратът му, а накрая и главата му. Ръсти погледна първо устата му, чиято лява страна беше извита надолу в грозна гримаса, а после и лявото му око, от което течаха кървави сълзи, и си помисли: „Състоянието му се е влошило. Истинско чудо е, че все още е на крака. Жалко, че не се забави мъничко. Ако се беше забавил, нямаше да може да пресече улицата.“

Отнякъде много далеч, сякаш от друг свят, долетя глас, усилен от мегафон: „НЕ БЯГАЙТЕ! НЕ ИЗПАДАЙТЕ В ПАНИКА! ОПАСНОСТТА ОТМИНА! ГОВОРИ ПОЛИЦАЙ ХЕНРИ МОРИСЪН! ПОВТАРЯМ, ОПАСНОСТТА ОТМИНА!“

Когато стъпи на последното стъпало, Младши се подхлъзна. Вместо да падне и да си счупи врата, той се отпусна тежко на дясното си коляно. Отпочина си няколко секунди; приличаше на професионален боксьор, който се кани да стане и да продължи схватката, след като съдията брои до осем. На Ръсти всичко му се виждаше ясно, близко и прекрасно. Скъпият свят, който внезапно беше станал тънък и нереален, сега приличаше на марля, опъната между него и бъдещето. Ако изобщо имаше бъдеще.

„Падни на пода, Младши. По лице. Припадни, мръснико.“

Младши обаче успя да се изправи на крака. Вторачи се в пистолета си така, сякаш никога преди не бе виждал подобен предмет, след това погледна килията в края на коридора, където Барби стоеше, стиснал с две ръце решетките.

— Бааарби — прошепна напевно Младши и тръгна напред.

Ръсти отстъпи назад, защото си помисли, че е възможно Младши да не го забележи. Възможно беше и да се самоубие, след като приключи с Барби. Знаеше, че това са мисли на страхливец, но разбираше и че разсъждава практично. Не можеше да направи нищо за Барби, но можеше да се опита да се спаси.

Щеше да се получи, ако го бяха заключили в някоя от килиите вляво, защото Младши не виждаше с лявото си око. Но той беше вдясно и Младши го забеляза. Болният спря и се загледа в Ръсти; върху полупарализираното му лице се четеше леко объркване, но и лукавство.

— Фъсти — каза той. — Така ли ти беше името? Или Берик? Не мога да си спомня.

Ръсти искаше да го помоли да не стреля, но езикът му бе залепнал за небцето. А и каква полза имаше да му се моли? Младият мъж вече вдигаше пистолета. Канеше се да стреля. Нищо не можеше да го спре.

Мозъкът на Ръсти потърси спасение там, където много други мозъци бяха намирали спасение в последните съзнателни мигове (преди копчето да бъде натиснато, преди капанът да зейне, преди притиснатият до слепоочието пистолет да изгърми). Той си помисли: „Това е сън. Всичко е сън. Купола; безумията, станали в нивата на Динсмор; боят за храна; този млад човек. Когато дръпне спусъка, сънят ще свърши и аз ще се събудя в леглото си, а отвън ще е хладна и свежа есенна утрин. Ще се обърна към Линда и ще кажа: «Направо няма да повярваш какъв сън сънувах».“

— Затвори очи, Фъсти — каза Младши. — Така ще е по-добре.

28.

Когато влезе във фоайето на участъка, Джаки Уетингтън си помисли: „О, Боже, навсякъде има кървища.“

Стейси Могин лежеше до стената, точно под таблото с бюлетините. Буйната й руса коса беше разпиляна, а изцъклените й очи гледаха към тавана. Едно друго ченге — тя не можа да разбере кое е то — се беше проснало по лице пред преобърнатото бюро. Краката му бяха разкрачени под ъгъл, който й се стори невъзможен. Зад него в стаята за подготовка лежеше мъртъв трети полицай. Уордлоу — от новите попълнения. Нямаше как да го сбърка, никой друг не беше толкова дебел. Надписът над кафемашината беше зацапан с кръв и мозък. Сега пишеше: „фето и оничките са платни“.

Нещо изтропа зад нея. Тя се извъртя и инстинктивно вдигна пистолета си, после го свали, защото пред мерника се появи Роми Бърпи. Роми не я забелязваше, цялото му внимание бе насочено към труповете на тримата полицаи. Беше изтропала маската му, тази с лика на Дик Чейни. Той я беше свалил и хвърлил на пода.

— Боже, какво е станало тук? — попита. — Дали…

Преди да се доизкаже, някой долу в Кафеза извика:

— Хей, грознико! Спипах те най-накрая, а? Падна ми в ръчичките!

След това проехтя истеричен, нечовешки смях. Джаки и Роми се спогледаха и замръзнаха на място за момент.

След това Роми каза:

— Мисля, че това е Барбара.

29.

Ърни Калвърт седеше зад волана на микробуса на телефонната компания, работещ на празни обороти до бордюра, на който пишеше: „Полицейски дейности, само десет минути“. Беше заключил всички врати, защото се страхуваше да не бъде нападнат от паникьосаните хора, тичащи по главната улица. Държеше пушката, която Роми бе пъхнал зад шофьорската седалка, но едва ли щеше да я използва, дори ако някой се опиташе да влезе в микробуса — години наред беше продавал зеленчуци на тези хора. Разпознаваше ги, въпреки че лицата им бяха зачервени и разкривени от ужас.

Видя Хенри Морисън, който се щураше из моравата пред залата като хрътка, изгубила следата. Той крещеше в мегафона, опитвайки да внесе малко ред в хаоса. Падна на земята, блъснат от някакъв човек, но успя веднага да се изправи.

Там бяха и другите — Джордж Фредерик, Марти Арсено и онова момче Сиърлс (той изпъкваше заради бинтованата си глава), братята Бауи, Роджър Килиан и още неколцина новобранци. Фреди Дентън слезе по широките стълби пред входа, стиснал пистолет в ръка. Хората, които не бяха наясно с нещата, може би очакваха началникът на полицията да оглави групата хаотично действащи ченгета, опитващи се да въведат ред, но Рандолф го нямаше.

Ърни не очакваше подобно чудо. Той знаеше, че Питър Рандолф е въздух под налягане и не се изненадваше от отсъствието му. Нито пък се безпокоеше от него. Безпокоеше се обаче от това, че от полицейския участък не излизаше никой и че вътре отекнаха още изстрели. Тези бяха глухи, сякаш идваха от сутерена — там, където бяха килиите за задържаните.

Ърни нямаше навик да се моли, но сега се молеше. Молеше се да не го забележи някой от хората, бягащи от залата. Молеше се Джаки и Роми да се измъкнат невредими, със или без Барбара и Евърет. Мина му през ума, че може просто да подкара микробуса и да избяга, после се стресна от това колко изкусителна му се беше сторила тази мисъл.

Мобилният му телефон зазвъня.

За момент се зачуди какъв е този шум, след това измъкна телефона от колана си. Когато го отвори, видя, че на дисплея пише „Джоани“. Но не беше снаха му, а Нори.

— Дядо! Добре ли си?

— Добре съм — отговори той, наблюдавайки възцарилия се хаос.

— Измъкна ли ги?

— Ей-сега ще излязат, миличка — каза той, надявайки се, че точно това ще се случи. — Не мога да говоря в момента. Ти в безопасност ли си? Пристигна ли… на онова място?

— Да! Дядо, той блести в тъмното! Радиационният пояс! Колите също блестяха, но вече не блестят! Джулия смята, че не е опасен! Смята, че е фалшив, създаден само да отблъсква хората.

„По-добре не разчитай на това“ — помисли си Ърни.

Още два приглушени изстрела проехтяха в участъка. Дали някой не умираше в Кафеза?

— Нори, не мога да говоря в момента.

— Дали всичко ще мине добре, дядо?

— Да, да. Обичам те, Нори.

Той прекъсна връзката.

„Блестял, ще видя ли този блясък?“

Блек Ридж беше близо (в малките градчета всичко е близо), но в момента му се виждаше страшно далеч. Погледна вратата на участъка и с мисълта си опита да изведе приятелите си навън. Не се получи нищо, затова излезе от микробуса. Не можеше повече да стои и да чака. Трябваше да отиде там, за да види какво става.

30.

Барби видя как Младши вдига пистолета. Чу го да казва на Ръсти да си затвори очите. Разкрещя се, без да се замисля какво иска да каже, думите просто излетяха от устата му:

— Хей, грознико! Спипах те най-накрая, а? Падна ми в ръчичките! — Започна да се смее истерично като побъркан, който не си пие лекарствата.

Помисли си: „Значи така се смея, когато се приготвям да умра. Трябва да запомня това.“ Тези мисли го накараха да се изсмее още по-гръмко.

Младши се обърна към него. Върху дясната страна на лицето му се изписа изненада, лявата беше застинала в нацупена гримаса. В главата на Барби се появиха спомени за един злодей, за който беше чел като малък, не можа обаче да се сети как му беше името. Май беше от противниците на Батман, те бяха най-гадните. Тогава си спомни, че по-малкият му брат Уендъл казваше „пропивници“ вместо „противници“ и смехът му стана още по-истеричен.

„Има и по-лош начин да си отиде човек“ — помисли си той, докато промушваше ръцете си през решетките, за да покаже на Младши два средни пръста. „Помните ли Стъб от «Моби Дик»?“

— Ще посрещна съдбата си с усмивка на уста.

Младши забеляза, че Барби му показва средни пръсти, и моментално забрави за Ръсти. Тръгна по късия коридор, вдигнал пистолета пред себе си. В момента сетивата на Барби бяха много изострени, но той не им се доверяваше. Мислеше, че стъпките и говорът, които се чуваха на горния етаж, са плод на въображението му. Каза си: „Изпей си песента докрай. Така Ръсти ще си поеме дъх и ще спечели малко време.“

— Ето те и теб, грознико — каза. — Помниш ли как ти начуках канчето онази нощ в „Дипърс“. Скимтеше като пребито псе.

— Не е фярно — изфъфли Младши така, сякаш казваше името на екзотичен специалитет, предлаган в китайски ресторант.

Лицето му представляваше жалка гледка. Капките кръв, които избиваха от лявото му око, се стичаха по небръснатата му буза. На Барби му хрумна, че все още има някакъв шанс. Не особено добър шанс, но все пак шанс. Започна да крачи пред леглото и тоалетната чиния, първо бавно, след това по-бързо. Помисли си: „Сега вече зная как се чувстват механичните патици на стрелбището. Това също трябва да го запомня.“

Младши следеше движенията му със здравото си око.

— Изчука ли я? Изчука ли Анджи?

Барби се изсмя. Трудно му беше да повярва, че този непресторен налудничав смях е негов.

— Дали съм я изчукал? Дали съм я изчукал? Младши, изчуках я отпред, отзад, отвсякъде я изчуках, всички пози изпробвахме. Чуках я, докато не започна да пее маршове и евъргрийни. После тя се свлече на пода и започна да ме моли за още. Аз…

Младши наклони глава към пистолета. Барби забеляза това и незабавно отскочи наляво. Младши натисна спусъка. Куршумът се заби в тухлената стена зад килията. Разхвърчаха се яркочервени отломки. Част от тях се удариха в решетките — въпреки че ушите му кънтяха, Барби чу изтракванията, сякаш някой изсипваше грах в тенекиена купа, — но нито една не уцели Младши.

Мамка му. Ръсти изкрещя нещо от килията си, вероятно се опитваше да отвлече вниманието на Младши, но този път той не се поддаде — главната мишена беше на мушката му.

„Не още, не още — помисли си Барби. Продължаваше да се смее. Истерично, както преди. — Не още, грозни циклопе.“

— Тя каза, че не можеш да го вдигнеш, Младши. Наричаше те мистър Клюмнала патка. Смеехме ти се, докато… — Той отскочи надясно в момента, в който Младши отново натисна спусъка. Този път куршумът профуча със свистене покрай главата му. Пак се разхвърчаха тухлени отломки. Една от тях го перна по врата.

— Хайде бе, Младши, какво ти става? Много сватбарската стреляш. Нещо си мръднал, а? Така поне разправяха Анджи и Франки.

Барби направи лъжливо движение, след това се втурна към лявата част на килията. Младши изстреля три куршума. Остра миризма на барут изпълни тясното помещение. Два от куршумите попаднаха в тухлената стена, а третият проби дъното на металната тоалетна чиния, която издаде кънтящ звук. Започна да блика вода. Барби се блъсна толкова силно в страничната стена, че чак зъбите му изтракаха.

— Сега вече те пипнах — изпръхтя Младши, но някъде дълбоко в прегрелия му мозък се зароди съмнение. Лявото му око беше сляпо, а дясното — просълзено. Виждаше не един, а трима Барби.

Стреля и пак пропусна. В центъра на възглавницата се появи малка черна дупка. „Добре, че падна и спря да се щура насам-натам. И добре, че се сетих да презаредя.“

— Ти ме отрови, Бааарби.

Барби нямаше представа какви ги дрънка болният, но въпреки това се съгласи веднага:

— Точно така, нещастнико жалък, отрових те.

Младши мушна беретата между решетките и затвори сляпото си око, така останаха само двама Барби. Езикът му беше приклещен между зъбите, по лицето му се стичаше кървава пот.

— Ха да видим сега къде ще бягаш!

Барби не можеше да тича, но можеше да пълзи, и го направи. Насочи се право към Младши. Следващият куршум профуча над главата му, разцепи дънките и долните му гащи и откъсна ивица кожа от задника му, предизвиквайки неприятно парене.

Младши залитна и отстъпи назад. Коленете му се подгънаха, но той се хвана за решетките и така успя да предотврати падането.

— Не мърдай, шибаняко!

Барби се извърна към леглото и започна опипом да търси ножа. Съвсем бе забравил за него.

— В гърба ли искаш да те гръмна? — попита Младши. — Добре, все ми е тази.

— Застреляй го! — изкрещя Ръсти. — Застреляй го, застреляй го!

Преди да проехти следващият изстрел, Барби си помисли: „Мили Боже, Евърет, ти на чия страна си?“

31.

Джаки слезе по стълбите, следвана от Роми. Видя димната мъгла, която се стелеше около покритите с решетки лампи, и усети мириса на барут. Тогава Ръсти Евърет започна да вика:

— Застреляй го, застреляй го!

Рени Младши стоеше в дъното на коридора, до решетките на крайната килия, тази, която ченгетата понякога наричаха „Риц“. Бръщолевеше нещо на висок глас.

Тя не се поколеба. Дори не каза на Младши да вдигне ръце и да се обърне. Просто изстреля два куршума. Единият се заби в десния му бял дроб, другият прониза сърцето му. Младши умря веднага, още преди тялото му да се свлече на пода, а бузите му да се притиснат към две от вертикалните пречки на килията. Очите му се бяха забелили и лицето му приличаше на японска мъртвешка маска.

Иззад свличащото се тяло се появи Дейл Барбара, който лежеше на леглото и стискаше в ръка старателно пазения нож. Така и не беше успял да го отвори.

32.

Фреди Дентън сграбчи Хенри Морисън за рамото. Хенри си помисли: „Днес е направо нетърпим този Дентън. Не че преди съм можел да го понасям.“

Дентън посочи:

— Защо онзи дърт глупак Калвърт влиза в участъка?

— Откъде да знам, по дяволите! — сопна му се Хенри и сграбчи Дони Барибо, който минаваше бегом покрай него, бръщолевейки някакви глупости за терористи.

— Не бягай! — изрева Хенри в лицето на Дони. — Всичко свърши! Вече няма проблеми!

Дони, който вече от десет години подстригваше Хенри, като по време на всеки „сеанс“ му разказваше едни и същи вицове, го изгледа така, сякаш го виждаше за пръв път. След това се отскубна и се затича към Ийст Стрийт, където се намираше фризьорският му салон. Явно се канеше да се скрие там.

— Тази вечер цивилните нямат работа в участъка — продължи Фреди Дентън. Мел Сиърлс пухтеше до него.

— Ами защо не отидеш да хвърлиш едно око, убиецо? — извика Хенри. — Вземи и този смотаняк с теб. Никаква полза няма от вас тук.

— Тя посегна към пистолета — оправда се Фреди. Щеше да му се наложи да изрича тези думи още много пъти. — А и не исках да я убивам. Исках само да я раня.

На Хенри не му се говореше на тази тема.

— Отидете там и кажете на стареца да се маха. Можете и да проверите дали някой не се опитва да освободи затворниците, докато ние тук се щураме като обезглавени пилета.

Нещо просветна в замаяните очи на Фреди Дентън.

— Затворниците! Мел, да тръгваме!

Бяха изминали само три метра, когато Хенри изрева в мегафона си:

— И приберете пистолетите, идиоти такива!

Фреди се подчини на командата, Мел също. Двамата пресякоха площадчето пред военния мемориал и изкачиха стълбите, водещи към входа на участъка. Пистолетите им бяха прибрани в кобурите, което вероятно беше добре за дядото на Нори.

33.

„Навсякъде има кървища“ — помисли си Ърни, също като Джаки. След като отдели смаяния си поглед от касапницата, той събра сили и тръгна напред. Съдържанието на чекмеджетата на бюрото се бе разпиляло. Сред разпръснатите вещи лежеше един червен пластмасов правоъгълник, който Ърни се надяваше, че ще може да послужи на хората, намиращи се на долния етаж.

Беше се навел да го вземе (казваше си, че не трябва да повръща и че тук е много по-добре отколкото в долината Шау във Виетнам), когато някой зад него каза:

— Леле майчице! Изправи се, Калвърт, бавно! Ръцете зад тила!

Но Фреди и Мел тепърва посягаха към пистолетите си, когато Роми се появи на стълбищната площадка — беше дошъл да търси това, което Ърни вече беше намерил. В ръцете си държеше бързозарядната пушка „Блек Шедоу“, която беше скрил в сейфа си. Веднага взе на мушка двете ченгета.

— А вие, момчета, защо не влезете по-навътре? — каза. — Стойте един до друг. Рамо до рамо. Ако видя светлина помежду ви, ще стрелям. Изобщо не се шегувам.

— Свали това нещо — извика Фреди. — Ние сме полицаи.

— Задници сте, това сте вие. Застанете ей-там до онова табло. И стойте плътно един до друг. Ърни, какво правиш тук по дяволите!

— Чух стрелба. Разтревожих се. — Той вдигна червената електронна карта, с която се отваряха килиите в Кафеза. — Това май ще ви трябва. Освен… освен ако не са мъртви.

— Живи са, но им се размина на косъм. Занеси го на Джаки. Аз ще наглеждам тези момчета.

— Не бива да ги пускаш, те са затворници — каза Мел. — Барби е убиец. Другият се опита да накисне господин Рени с някакви документи или… или нещо такова.

Роми не си направи труда да им отговори.

— Хайде, Ърни. Побързай!

— А какво ще стане с нас? — попита Фреди. — Няма да ни убиеш, нали?

— Защо ми е да те убивам, Фреди? Все още ползваш култиватора, който взе от мен миналата пролет. Не си плащаш редовно вноските, доколкото си спомням. Не, просто ще ви заключим в Кафеза. Да видим дали ще ви хареса там. Мирише гадно, но кой знае, може и да ви хареса.

— Защо ви трябваше да убивате Майки? — попита Мел. — Той беше просто едно глуповато момче.

— Не сме ги убили ние — отговори Роми. — Вашето приятелче Младши ги уби. — Помисли си: „Не че някой ще ни повярва“.

— Младши! — възкликна Фреди. — Къде е той?

— Предполагам, че е в ада и че мята въглища в някой от огньовете — отвърна Роми. — Такава работа възлагат на новобранците.

34.

Барби, Ръсти, Джаки и Ърни се качиха на горния етаж. Двамата бивши затворници като че ли все още не можеха да повярват, че са живи. Роми и Джаки отведоха Фреди и Мел в Кафеза. Когато видя сгърченото тяло на Младши, Мел каза:

— Ще съжалявате за това!

Роми изсъска:

— Затваряй си плювалника и влизай в новия си дом. Двамата в една килия. Нали сте приятели.

Щом Роми и Джаки се качиха горе, двамата полицаи започнаха да крещят.

— Да се махаме, преди да е станало късно — настоя Ърни.

35.

Щом излезе отвън, Ръсти погледна розовите звезди и си пое дълбоко въздух. Струваше му се, че въздухът хем смърди ужасно, хем ухае приятно. Обърна се към Барби:

— Не очаквах, че ще видя отново небето.

— Нито пък аз. Хайде да се омитаме от града. Какво ще кажеш да отскочим до Маями Бийч?

Ръсти все още се смееше, докато влизаше в микробуса. На моравата през залата имаше няколко ченгета. Едно от тях — Тод Уендълстат — погледна към тях. Ърни му махна с ръка, след секунда Роми и Джаки последваха примера му. Уендълстат отговори на поздрава им, след това се наведе да помогне на една жена, която беше паднала на тревата.

Ърни седна зад волана и сплете жиците, които висяха под таблото. Моторът забръмча, страничната врата се затвори с трясък и микробусът тръгна. Мина бавно по Таун Комън Хил, криволичейки покрай шокираните граждани, които вървяха по улицата. Напусна центъра на града и се отправи към Блек Ридж, постепенно набирайки скорост.

Мравки

1.

Щом стигнаха до стария ръждясал мост, под който вече нямаше нищо друго освен тиня, те видяха блясъка. Барби се надвеси над предните седалки на микробуса.

— Какво е това? Прилича на най-големия в света светещ часовник.

— Това е радиация — отговори Ърни.

— Не се тревожи — намеси се Роми. — Имаме много оловни листове.

— Нори ми се обади от телефона на майка си, докато ви чаках — каза Ърни. — Спомена ми за блясъка. Каза, че според Джулия това е нещо като… плашило. Не е опасно.

— Мислех, че Джулия е журналист, а не учен — подметна Джаки. — Тя е мила жена и е умна, но ние все пак ще облицоваме микробуса, нали? Защото не бих искала да получа като подарък за четирийсетия си рожден ден тумор на яйчниците или гърдата.

— Ще караме бързо — каза Роми. — Ти дори би могла да мушнеш под колана на дънките си някой от онези листове, ако това ще те накара да се чувстваш по-добре.

— Толкова е смешно, че чак забравих да се засмея — каза тя… след това обаче се засмя, когато си представи, че носи оловни бикини.

Стигнаха до мъртвата мечка, която лежеше пред телефонния стълб. Щяха да я видят дори и фаровете да бяха изключени, защото розовата луна и радиационният пояс светеха доста силно — човек вероятно би могъл да чете вестник.

Роми и Джаки се захванаха да покриват с олово прозорците на микробуса, а останалите наобиколиха разлагащата се мечка.

— Не е от радиацията — каза замислено Барби.

— Не е — съгласи се Ръсти. — Самоубийство.

— Има и други.

— Да. Но дребните животни като че ли не са застрашени. Аз и децата видяхме много птици, а в овощната градина имаше катерица. Изглеждаше доста жизнена.

— Струва ми се, че Джулия е права — каза Барби.

— Блестящият пояс е едното плашило, а мъртвите животни — другото. И колан, и тиранти.

— Нещо не мога да ви разбера, приятели — рече Ърни.

Но Ръсти, който като студент по медицина беше учил за подхода „колан и тиранти“, разбра.

— Има две плашила — обясни. — Мъртвите животни — за през деня, и блестящият радиационен пояс — за през нощта.

— Доколкото знам — подхвана Роми, който се беше присъединил към тях, — радиацията свети само в научнофантастичните филми.

Ръсти се канеше да му каже, че в момента живеят в научнофантастичен филм; Роми щеше да разбере това, когато се приближеше до онази странна кутийка, намираща се горе на хребета. Роми обаче беше прав, разбира се.

— Ние трябва да я виждаме — обясни Ръсти. — Трябва да виждаме и мъртвите животни. Предполага се, че трябва да си казваме: „Леле, тук има някакви лъчи, които влияят на едрите бозайници. По-добре да стоя настрана. Та нали и аз самият съм едър бозайник.“

— Но децата не са се върнали — каза Барби.

— Защото са деца — отговори Ърни. След кратко замисляне добави: — Освен това са скейтбордисти, а скейтбордистите са замесени от друго тесто.

— И все пак тази работа не ми харесва — рече Джаки, — но тъй като няма къде другаде да отидем, бих искала да минем този пояс на Ван Алън[1], преди да са ми се скъсали нервите. Още треперя от случилото се в участъка.

— Чакайте малко — каза Барби. — Нещо не е наред тук. Виждам го, но ще ми трябва малко време да го формулирам.

Те зачакаха. Луната и радиацията осветяваха останките от мечката. Барби се взираше в нея. След известно време той вдигна глава.

— Ето какво ме тревожи. Имаме работа с „онези“. Така е, защото намерената от Ръсти кутия не е естествен феномен.

— Прав си, кутията е изкуствена — съгласи се медикът. — Но не е със земен произход. Готов съм да заложа живота си, че не е. — След това си спомни, че преди по-малко от един час едва не бе загубил живота си, и потрепери. Джаки го стисна за рамото.

— Нека оставим тази тема настрана за момент — предложи Барби. — Онези можеха да ни изолират, ако искаха. Те изолираха целия Честърс Мил от външния свят. Ако са искали да ни попречат да стигнем до кутията, защо не са я похлупили с миникупол?

— Сигурно са можели да използват звукови вълни, с които да изпържат мозъците ни като пилешки крака в микровълнова печка — предположи Ръсти, опитвайки се да навлезе по-дълбоко в темата. — По дяволите, истинска радиация също.

— Радиацията май е сериозна — намеси се Ърни. — Всъщност Гайгеровият брояч, който донесохте тук, потвърждава това.

— Да — съгласи се Барби, — но дали е опасна за здравето? Ръсти и децата нямат поражения по кожата, не им пада косата и не повръщат.

— Засега — отговори Джаки.

— Много смешно — контрира я Роми.

Барби не обърна внимание на тези дребни заяждания.

— Щом могат да създадат бариера, от която отскачат най-модерните американски ракети, могат да създадат и радиационен пояс, който убива бързо, дори мигновено. А и това би било от полза за тях. Зловещите трупове на хора биха оказали по-силно въздействие върху натрапниците, отколкото мъртвите животни. Не, мисля, че Джулия е права. Ще се окаже, че радиационният пояс чисто и просто е безвредно лъчение, което е подсилено, за да могат уредите ни да отчетат нещо. А ако онези наистина са извънземни, нашата апаратура сигурно им се вижда ужасно примитивна.

— Но защо? — възкликна Ръсти. — Защо изобщо им е притрябвала преграда? Аз не можах да повдигна проклетото нещо, не можах дори да го помръдна! А когато метнах оловната престилка отгоре му, тя се подпали. Въпреки че самата кутия е хладна на допир!

— Щом я защитават, трябва да има някакъв начин да бъде разрушена или изключена — подхвана Джаки. — Само че…

Барби се беше усмихнал. Чувстваше се странно, сякаш се рееше над собствената си глава.

— Хайде, Джаки. Кажи го.

— Само че май не я защитават, нали? Не и от хората, които са решени да се приближат до нея.

— Има и нещо друго — каза Барби. — Можем ли да кажем, че те ни я посочват? Джо Макклачи и приятелите му не са ли следвали следа от трошици?

— Ето я, жалки земляни — рече Ръсти. — Какво ще направите сега вие, които проявихте смелост да се приближите?

— Това ми звучи правдоподобно — заяви Барби. — Хайде. Да тръгваме натам.

[1] Радиационен пояс на Ван Алън — област от магнитосферата на Земята с високо съдържание на високоенергетични заредени частици — предимно протони и електрони. — Б.пр. ↑

2.

— По-добре аз да карам — обърна се Ръсти към Ърни. — Ето там припаднаха децата. И Роми за малко не припадна. Аз също усетих нещо. Имах и халюцинация — чучело, което избухна в пламъци.

— Друго предупреждение?

— Не знам.

Ръсти подмина гората и спря пред каменистия склон, на върха на който се намираше овощната градина на Маккой. Въздухът блестеше толкова ярко, че се наложи да присвият очи. Не се виждаше обаче никакъв източник — сиянието се мержелееше пред тях. Барби имаше чувството, че светят милиони светулки. Поясът беше широк около петдесет метра. Отвъд него цареше мрак, смекчен само от розовия блясък на луната.

— Сигурен ли си, че няма пак да ти прималее? — попита Барби.

— Това е все едно да докоснеш Купола — направиш ли го, ваксиниран си. — Ръсти се намести по-удобно на седалката, включи на скорост и каза: — Дръжте се здраво, дами и господа, излитаме.

Той натисна рязко газта и задните гуми се завъртяха. Микробусът навлезе в сиянието. Бяха твърде добре „опаковани“, затова не забелязаха какво се случи след това, но техните разтревожени другари, които стояха в края на овощната градина, забелязаха. Отначало микробусът се виждаше съвсем ясно, сякаш към него беше насочен прожектор. Когато излезе от пояса, продължи да блести още няколко секунди, сякаш беше покрит с радий. Зад него се влачеше сияйна опашка като на комета.

— Майчице! — възкликна Бени. — Това е един от най-яките специални ефекти, които съм виждал.

После микробусът спря да сияе, а опашката изчезна.

3.

Когато пресякоха блестящия пояс, Барби усети леко замайване, но нищо повече. Ърни за момент се пресели в хотелска стая, която миришеше на борова смола и от която се чуваше ревът на Ниагарския водопад. Облечената в ефирна бледолилава нощница жена, за която се бе оженил преди дванайсет часа, се приближи към него. Тя пое ръцете му и ги постави върху гърдите си, казвайки: „Този път няма да се наложи да спрем, мили.“

Тогава чу вика на Барби и се върна в реалността.

— Ръсти! Тя получи пристъп! Спри!

Ърни се извърна и видя, че Джаки Уетингтън трепери като лист; беше забелила очи, пръстите на ръцете й бяха разперени.

— Той носи кръст, всичко наоколо е в пламъци! — изкрещя тя. От устата й хвърчаха пръски слюнка. — Светът гори! Хората горят! — Писъците й изпълваха вътрешността на микробуса.

Ръсти за малко не заби микробуса в канавката. Спря в средата на пътя, изскочи навън и се втурна към страничната врата. Барби вече я беше отворил. Роми беше прегърнал с една ръка Джаки, която бършеше брадичката си с длан.

— Добре ли си? — попита я Ръсти.

— Сега, да. Аз просто… всичко… всичко беше в пламъци. Беше ден, но беше тъмно. Хората горяха… — Тя се разплака.

— Спомена за някакъв човек, носещ кръст — каза Барби.

— Голям бял кръст. Вързан на въже… или кожен ремък. Висеше на гърдите му. Голите му гърди. После той го вдигна пред лицето си. — Тя пое дълбоко въздух и го издиша бавно, на пресекулки. — Вече избледнява, но… ох.

Ръсти й показа два пръста и я попита колко пръста вижда. Джаки отговори правилно и проследи с очи палеца му, който той размърда първо наляво-надясно, а после нагоре-надолу. Потупа я по рамото, след това изгледа подозрително блестящия пояс. Какво беше казал Ам-гъл на Билбо Бегинс? Коварно, драги.

— А ти, Барби? Добре ли си?

— Да. Зави ми се леко свят за секунда, това е всичко. Ърни?

— Видях съпругата си. И хотелската стая, в която бяхме отседнали по време на медения ни месец. Съвсем ясно я видях.

Опита се отново да извика спомена. Не беше се сещал за този момент от години. „Какъв срам, как съм могъл да забравя такъв прекрасен спомен!“ Белите й бедра под късата нощница; финото окосмяване около интимните й части; зърната на гърдите й, прозиращи под коприната, притиснати в дланите му. Тя плъзга езика си в устата му и облизва долната му устна отвътре.

„Този път няма да се наложи да спрем, мили.“

Ърни се отпусна в седалката и притвори очи.

4.

Ръсти подкара нагоре по склона — сега караше бавно, — а когато стигна до върха, паркира микробуса между хамбара и рушащата се къща. Микробусът на „Дивата роза“ беше там, както и този на „Бърпис“; виждаше се и един шевролет „Малибу“. Джулия беше паркирала тойотата в хамбара. Коргито Хорас седеше зад колата, сякаш я пазеше. Не изглеждаше щастлив, дори не се приближи да ги поздрави. В къщата светеха няколко газени лампи.

Джаки посочи микробуса, на който пишеше: „В «БЪРПИС» ВСЕКИ ДЕН ИМА РАЗПРОДАЖБА“ и попита:

— Този откъде се взе? Да не би случайно жена ти да е размислила?

Роми се ухили.

— Изобщо не познаваш Миша, щом ти е минала такава мисъл през главата. Не, трябва да благодаря на Джулия. Тя спаси двамата си звездни репортери. Тези момчета…

Той замълча, когато Джулия, Пайпър и Лиза Джеймисън се появиха от потъналата в сенки овощна градина. Хванати за ръце, те вървяха една до друга и плачеха.

Барби изтича до Джулия и я хвана за раменете. Фенерчето, което тя държеше в свободната си ръка, падна в буренясалото дворче. Тя погледна младия мъж и се опита да се усмихне.

— Измъкнаха те значи, полковник Барбара. Нашият отбор поведе, а?

— Какво става с теб? — попита той.

Джо, Бени и Нори изтичаха отвън, следвани по петите от майките си. Децата спряха да викат, когато видяха в какво състояние са трите жени. Лаейки развълнувано, Хорас отиде до стопанката си. Джулия се отпусна на колене и зарови лицето си в козината му. Хорас я подуши, след това рязко отстъпи назад. Приседна на земята и започна да вие. Джулия го изгледа, а после покри лицето си с длани, сякаш се срамуваше от нещо. Нори се пъхна между Джо и Бени и ги хвана за ръцете. Трите деца гледаха уплашено. Пит Фрийман, Тони Гуей и Роуз Туичъл излязоха от къщата, но не се приближиха, а се скупчиха пред вратата на кухнята.

— Отидохме да я погледнем — изрече глухо Лиза. Нямаше я обичайната й жизнерадост. — Коленичихме около нея. Има символ, който не съм виждала никога… не е кабалистичен…

— Ужасна е — каза Пайпър, бършейки очите си. — И тогава Джулия я докосна. Само тя се осмели, но ние… всички ние…

— Видяхте ли ги? — попита Ръсти.

Джулия отпусна ръце и го изгледа леко учудено.

— Аз ги видях, те също. Онези. Ужасни.

— Кожените глави — каза Ръсти.

— Какво? — попита Пайпър, а след това кимна. — Да, могат да бъдат наречени и така. Лица без лица. Високи лица.

„Високи лица“ — помисли си Ръсти. Не знаеше какво означава този израз, но знаеше, че е употребен на място. Сети се за дъщерите си и за приятелката им Дина, които имаха навика да си разменят тайни и закуски. После се замисли за най-добрия си приятел от детството — двамата с Джорджи се бяха харесали във втори клас — и изтръпна от ужас.

Барби го сграбчи.

— Какво? — попита той на висок глас. — Какво има?

— Нищо. Само… Когато бях малък, дружах с едно момче на име Джордж Латроп. Една година му подариха лупа за рождения ден. И ние понякога… по време на междучасията…

Ръсти помогна на Джулия да се изправи на крака. Хорас пак се беше приближил към нея, явно това, което го беше изплашило, чезнеше.

— Какво сте правили? — попита Джулия. Вече се беше поуспокоила. — Кажи.

— Учехме в старото училище на главната. Имаше само две стаи. Едната — за децата от първи до четвърти клас, а другата — за тези от пети до осми. Дворът не беше покрит с плочи. — Той се засмя плахо. — По дяволите, дори нямаше течаща вода в тоалетната. Децата наричаха клозета…

— Кошера — обади се Джулия. — Аз също съм учила там.

— Двамата с Джордж заобикаляхме катерушките и отивахме до оградата. Там имаше мравуняци. Палехме мравките с лупата.

— Не взимай това много навътре, докторе — рече Ърни. — Много деца правят подобни неща, че и по-лоши дори. — Като малък Ърни и неколцина негови приятели бяха залели опашката на една бездомна котка с бензин и я бяха подпалили. Той по-скоро би споделил с другите подробностите около първата си брачна нощ, отколкото тази случка.

Помисли си: „Може би, защото се смяхме като идиоти, когато котката хукна да бяга. Господи, как се смяхме само.“

— Хайде — подкани го Джулия.

— Това е всичко.

— Не е — настоя тя.

— Вижте какво — намеси се Джоани Калвърт, — не мисля, че сега му е времето за психологически игрички.

— Млъкни, Джоани — каза Клеър.

Джулия не отделяше очи от лицето на Ръсти.

— Защо се интересуваш толкова? — попита той. — Имаше чувството, че никой не ги наблюдава в този момент, сякаш беше останал насаме с нея.

— Просто ми кажи.

— Един ден, докато правехме… това… си помислих, че мравките също са разумни същества. Знам, че звучи глуповато, сантиментално, но…

Барби се обади:

— Милиони хора по света смятат същото. И живеят според това си разбиране.

— Както и да е, помислих си: „Ние им причиняваме болка. Изгаряме ги на земята и може би ги изпичаме живи в подземните им къщи.“ Тези, които попадаха директно под лупата, ясно. Една част просто спираха да се движат, но повечето наистина се подпалваха.

— Това е ужасно — каза Лиза. Отново беше започнала да върти нервно анкха си.

— Да, госпожо. Един ден казах на Джорджи, че трябва да спрем. Той не искаше да спира. Каза, че това било явлена война. Много добре си спомням. Не ядрена, а явлена. Опитах се да му отнема лупата. След това се сбихме и лупата се счупи.

Той замълча за момент.

— Истината не е такава, просто така твърдях тогава. Баща ми ме скъса от бой, но аз не си признах. Джордж обаче каза истината на техните — каза, че нарочно съм счупил проклетото нещо. — Той посочи мрака. — Ако можех, бих счупил онази кутия. Защото сега ние сме мравките, а тя е лупата.

Ърни отново се замисли за котката с горящата опашка. Клеър Макклачи си припомни как в трети клас двете с най-добрата й приятелка седнаха върху едно момиче, което много мразеха. Момичето беше ново в училището и имаше смешен южняшки акцент — говореше така, сякаш се беше нагълтало с горещи картофи. Колкото по-силно плачеше новото момиче, толкова по-силно те се смееха. Ромео Бърпи си спомни как се напи в нощта, когато Хилари Клинтън плака в Ню Хемпшир. Тогава той беше вдигнал чашата си към телевизионния екран и беше казал: „Така ти се пада, тъпа патко, разкарай се и остави човека да си върши работата.“

Барби си спомни един гимнастически салон — пустинната жега, миризмата на лайна и кънтящият смях.

— Искам и аз да я видя — каза той. — Кой ще дойде с мен?

Ръсти въздъхна.

— Аз.

5.

Докато Барби и Ръсти се приближаваха към кутията, на която имаше странен символ и ярка мигаща лампичка, градският съветник Рени стоеше в освободената от Барби килия.

Малко преди това двамата с Картър Тибодо бяха вдигнали тялото на Младши и го бяха положили върху леглото.

— Остави ме, искам да поседя при него — рече Рени.

— Шефе, предполагам, че се чувстваш ужасно, но в момента има стотици неща, за които трябва да се погрижиш.

— Осъзнавам това. Ще се погрижа за тях, но първо ще поседя при сина си. Пет минути. След това ще го закарате в погребалната агенция.

— Добре. Съжалявам за тежката загуба. Младши беше свястно момче.

— Не, не беше — отговори Големия Джим. Изрече думите със спокоен, уверен глас. — Но беше мой син и аз го обичах. А и можеше да е и по-лошо, нали разбираш?

Картър се позамисли.

— Разбирам.

Големия Джим се усмихна.

— Знам, че разбираш. Иска ми се ти да беше мой син.

Картър се изчерви от удоволствие, после се заизкачва по стълбите. Когато остана сам, Големия Джим седна на леглото и положи главата на Младши в скута си. По лицето на младежа нямаше рани. Картър беше затворил очите му. Ако не обърнеше внимание на факта, че ризата му е окървавена, човек можеше да си помисли, че той спи.

„Беше мой син и аз го обичах.“

Беше истина. Да, Рени се канеше да жертва Младши, но за това си имаше причина — случилото се на Голгота. Също като Христос, момчето беше загинало, защитавайки кауза. Вредите, нанесени от бръщолевенето на Андрея Гринъл, щяха да бъдат поправени; само трябваше градът да разбере, че Барби е убил четирима честни полицаи, сред които единствения син на техния лидер. Барби на свобода, планиращ да извърши и други злини, от това можеха да бъдат извлечени политически дивиденти.

Големия Джим поседя още известно време при Младши, решеше с пръсти косата му и гледаше унесено спокойното му лице. По едно време тихичко запя песента, която майката на Младши пееше на малкото си бебче, което лежеше в кошарката и гледаше света с широко отворени, учудени очи. „Бебешка лодчица е сребърната луна, плаваща на небето, плаваща в морето от роса, а облаците прелитат… плават, бебче… в морето…“

Той спря. Не можеше да си спомни останалите думи. Повдигна лекичко главата на Младши и се изправи. Сърцето му подскочи и той притаи дъх… то обаче се успокои. „Май ще се наложи после да взема още верапа… не знам какво си от аптеката на Анди, но сега трябва да се захващам за работа.“

6.

Той остави Младши и се заизкачва бавно по стълбите, като се подпираше на парапета. Картър беше в стаята за подготовка. Труповете бяха откарани, няколко вестника попиваха кръвта на Майки Уордлоу.

— Да тръгваме към залата, преди това място да се е напълнило с ченгета — каза той на Картър. — Свиждането трябва да започне след… — погледна часовника си — … след около дванайсет часа. Имаме да вършим доста работа.

— Знам.

— И не забравяй сина ми. Искам братята Бауи да се постараят. Хубава церемония и скъп ковчег. Кажи на Стюарт, че ако сложи Младши в някой от онези евтини сандъци, които държи отзад, ще го убия.

Картър драскаше в бележника си.

— Ще се погрижа за това.

— И кажи на Стюарт, че искам да говоря с него. — Входната врата се отвори и вътре влязоха неколцина от новите полицаи. Мълчаха и гледаха уплашено. Големия Джим се надигна от стола, в който беше седнал да си почине. — Време е да тръгваме.

— Както кажеш — отвърна Картър, но не помръдна.

Големия Джим се огледа.

— За какво мислиш, синко?

Синко. Картър хареса това обръщение. Баща му беше загинал преди пет години, катастрофирайки с пикапа си в единия от двата моста близнаци в Лийдс. Несъществена загуба. Той тормозеше жена си и двамата си синове (големият брат на Картър сега служеше във военноморския флот), но Картър не се впрягаше много от това — майка му имаше с какво да се успокоява (кафеено бренди), а самият Картър можеше да носи на бой. Не, той мразеше дъртака заради друго — тъпотата и непрекъснатото мрънкане. Повечето хора смятаха, че Картър също е тъп, дори Младши бе на това мнение, но той не беше тъп. Господин Рени разбираше това, а господин Рени със сигурност не беше мрънкало.

Картър вече знаеше какво трябва да направи.

— Имам нещо, което може би е важно за теб.

— Така ли?

Големия Джим тръгна напред, давайки възможност на Картър да отскочи до шкафчето си. Той го отвори и извади плика, на който пишеше „Вейдър“. Подаде го на Големия Джим. Кървавият отпечатък сякаш блестеше.

Рени отвори плика.

— Джим — каза Питър Рандолф, който беше влязъл незабелязано. Стоеше до преобърнатото бюро и гледаше с уморен поглед. — Мисля, че нещата се поуталожиха, но липсват няколко от новите полицаи. Май са се чупили.

— Нищо необичайно — отговори той. — Ще се върнат, когато всичко се успокои и когато разберат, че Барби няма да поведе банда кръвожадни канибали към града.

— Но това проклето свиждане…

— Утре почти всички ще се държат прилично, Пит. Сигурен съм, че ще разполагаме с достатъчно полицаи, така че тези, които не се държат прилично, да му мислят.

— Какво ще правим с пресконференцията?

— Не виждаш ли, че в момента съм зает? Не виждаш ли, Пит? Боже мой! Ела в конферентната стая след половин час и ще обсъдим всичко, което искаш. Но сега ме остави на мира.

— Разбира се. Съжалявам — отговори сконфузено Пит и вдървено отстъпи назад.

— Спри! — каза Рени.

Рандолф спря.

— Не ми изказа съболезнования.

— Аз… аз много съжалявам.

Големия Джим го измери с поглед.

— Ще съжаляваш ами.

Когато Рандолф си отиде, Рени извади документите от плика, хвърли им един поглед, след това ги прибра. Изгледа Картър с любопитство.

— Защо не ми ги даде веднага? Имаше намерение да ги задържиш ли?

След като вече беше предал плика, Картър не виждаше смисъл да крие истината.

— Да. Имах, първоначално. В случай че…

— В случай, че какво?

Картър сви рамене.

Големия Джим реши да не го притиска. Може би защото имаше навик да събира компрометиращи документи за хората, които му създават проблеми. Повече обаче го интересуваше един друг въпрос.

— Защо си промени мнението?

Картър пак не видя смисъл да крие истината:

— Защото искам да съм твой човек, шефе.

Големия Джим вдигна рунтавите си вежди.

— Така ли? Повече от него?

Той кимна към вратата, през която Рандолф беше излязъл преди малко.

— Той? Той е жалък.

— Да. — Големия Джим постави ръката си върху рамото на Картър. — Така е. Да тръгваме. Първата ни работа, когато отидем в конферентната стая, ще е да изгорим тези документи в печката.

7.

Те наистина бяха високи. И ужасни.

Барби ги видя, когато ръцете му престанаха да треперят. Прииска му се да пусне кутията, но събра сили и продължи да я стиска, наблюдавайки съществата, които държаха гражданите на Честърс Мил в плен и ги измъчваха за удоволствие (ако Ръсти беше прав в предположението си).

Лицата им — ако това наистина бяха лица — бяха ъгловати, но ъглите непрекъснато се извиваха и променяха, сякаш отдолу имаше нещо аморфно. Той не можеше да каже колко точно са, нито пък да определи къде се намират. Отначало мислеше, че са четири, после — осем, а накрая — само две. Те предизвикваха у него дълбока ненавист, може би защото бяха чужди, трудни за възприемане. Частта от мозъка му, която преработваше сетивната информация, сякаш не можеше да дешифрира импулсите, изпращани от очите му.

„Очите ми не могат да ги видят дори с телескоп. Тези същества са в някаква далечна галактика.“

Нямаше как да е сигурен — разумът му казваше, че е възможно собствениците на кутията да са се скрили в база, намираща се под Южния полюс, или да обикалят Луната с междузвездния си кораб, — но вярваше, че е така. Те си бяха вкъщи, каквото и да означаваше това. Те наблюдаваха. И се забавляваха.

„Забавляват се със сигурност, та нали чувам гадния им смях.“

След това той се върна отново в гимнастическия салон във Фалуджа. Беше топло, защото нямаше климатици; вентилаторите на тавана с мъка размърдваха смрадливия въздух. Бяха пуснали заподозрените с изключение на двамата иракчани, които бяха проявили неблагоразумие да се държат високомерно след атентатите, при които две импровизирани взривни устройства бяха отнели живота на шестима американци, а снайперист беше отнел още един — този на Карстеърс — момче от Кентъки, което всички харесваха. Така че те започнаха да ритат иракчаните и да им събличат дрехите. Барби искаше да каже, че е излязъл, макар че не беше излязъл. Искаше да каже, че не е участвал, макар че беше участвал. Всички се бяха разгорещили. Спомни си как срита единия от иракчаните по кльощавия, опръскан с лайна задник, както и червената следа, която войнишката му обувка беше оставила. Двамата иракчани вече бяха чисто голи. Спомни си как Емерсон ритна другия по топките — толкова силно, че те отскочиха рязко напред. Емерсон беше казал: „Това е за Карстеърс, чернилко мръсна.“ Някой скоро щеше да подаде американското знаме на майка му, която щеше да седи на сгъваемо столче до гроба и да плаче. Както винаги, както винаги. И тогава, тъкмо когато Барби осъзна, че е началник на тези мъже, сержант Хакермайер изправи единия от иракчаните на крака, хващайки го за дрипавата куфия (само това му беше останало), и го блъсна към стената. Опря пистолета си в главата му и тъй като никой не го спря, дръпна спусъка. Стената се опръска с кръв и всичко свърши — сбогом, иракчанино, не забравяй да пишеш, когато не си зает с изчукване на девойки.

Барби пусна кутията и се опита да стане, но краката му се подгънаха. Ръсти го сграбчи и му помогна да се задържи изправен.

— Господи! — възкликна Барби.

— Видя ги, нали?

— Да.

— Деца ли са? Как мислиш?

— Възможно е — отговори той, но сърцето му казваше друго. — Възможно е.

Те се отправиха с бавна крачка към другите, които се бяха струпали пред къщата.

— Добре ли си? — попита Роми.

— Да — отговори Барби. Смяташе да поговори с децата. И с Джаки. С Ръсти също. Но не сега. Първо трябваше да се вземе в ръце.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Роми, има ли в магазина още оловни ролки? — попита Ръсти.

— Да. Оставих ги на рампата.

— Добре — каза Ръсти и помоли Джулия да му услужи с телефона си. Надяваше се, че Линда си е вкъщи, а не в стаята за разпити в участъка; нищо друго не му оставаше, освен да се надява.

8.

Разговорът й с Ръсти беше съвсем кратък, продължи не повече от трийсет секунди, но на Линда Евърет й се стори, че ужасният четвъртък се завъртя на сто и осемдесет градуса. Тя седна в кухнята, покри лицето си с длани и заплака. Стараеше се да не вдига шум, защото сега на горния етаж имаше четири деца. Беше прибрала Алис и Ейдън вкъщи.

Те бяха ужасно разстроени, което беше нормално с оглед на случилото се, но Джитата бяха успели да ги поуспокоят. Бенадрилът също беше помогнал. По настояване на момичетата Линда беше занесла спални чували в детската стая и сега четирите деца спяха на пода (Джуди и Ейдън се бяха сгушили).

Линда тъкмо беше започнала да се взима в ръце, когато на кухненската врата се почука. В първия момент си помисли, че я търсят от полицията, въпреки че не очакваше бившите й колеги да се появят толкова скоро с оглед на кръвопролитията в центъра на града. Само че това леко почукване съвсем не изглеждаше полицейско.

Тя взе кърпа от плота, избърса лицето си и тръгна към вратата. Отначало не можа да се сети кой е стоящият отвън мъж; може би защото косата му изглеждаше различно — вече не беше вързана на опашка, а падаше на раменете му, обрамчвайки лицето му. Търстън Маршал приличаше на възрастна перачка, получила ужасни новини в края на работния ден.

Линда отвори вратата. Търстън като че ли се страхуваше да прекрачи прага.

— Каро мъртва ли е? — Гласът му беше нисък и дрезгав. Линда си помисли: „Сякаш още не му е минало от викането на Уудсток.“ — Наистина ли е мъртва?

— Мъртва е за съжаление. — Говореше тихо. Заради децата. — Моите съболезнования, господин Маршал.

Той замръзна на мястото си. После сграбчи сивите кичури коса, които висяха от двете страни на лицето му и започна да се поклаща напред-назад. Линда не вярваше в романтичните връзки между възрастни мъже и млади жени; беше старомодна в това отношение. Би дала на Маршал и Каро Стърджис между шест месеца и две години — време, достатъчно да се наситят сексуално на един на друг — но тази вечер не се усъмни, че той я е обичал. И че е покрусен от загубата.

Тя си помисли: „Каквото и да е имало между тях, децата са го задълбочили. И Купола също. Купола действа като катализатор.“ Вече й се струваше, че е под похлупак не от дни, а от години. Външният свят избледняваше като сън след събуждане.

— Влизайте — каза тя. — Но не вдигайте шум, господин Маршал. Децата спят. Моите и вашите деца.

9.

Тя му предложи студен чай — всъщност не беше студен, но при сегашните обстоятелства нищо повече не можеше да се направи. Той изпи половината на един дъх, остави чашата на масата и разтърка очите си с юмруци като дете, което не си е легнало навреме. Линда разбра какво означава този жест — Търстън се опитваше да се овладее — затова зачака търпеливо.

Той си пое дълбоко въздух, изпусна го, след това бръкна в горния джоб на старата си синя работна риза. Извади тънка кожена лента, с която върза косата си. Линда стигна до извода, че това е добър знак.

— Кажи ми какво стана — настоя Търстън. — И как стана.

— Не видях всичко. Някой ме ритна здраво в тила, докато се опитвах да издърпам вашата… Каро… настрани.

— Но едно от ченгетата я застреля, така ли? Едно от ченгетата в този противен, бъкащ от ченгета и оръжия град.

— Да. — Тя се пресегна над масата и стисна ръката му. — Някой закрещя „пистолет, пистолет“. И наистина имаше пистолет. Андрея Гринъл носеше пистолет. Предполагам, че е искала да застреля Рени.

— И смяташ, че това оправдава убийството на Каро.

— Господи, не, разбира се! Андрея беше убита съвсем хладнокръвно.

— Значи Каро е загинала, опитвайки се да защити децата, така ли?

— Да.

— Децата, които даже не са нейни.

Линда не отговори.

— Само че са. Нейни и мои. Можеш да го отдадеш на случайностите на войната или случайностите на Купола, но те са наши. Иначе никога нямаше да имаме деца. Докато Купола не бъде разбит, ако това изобщо някога се случи, те са мои.

Линда беше потънала в размисъл: „Може ли да се вярва на този човек? Мисля, че може. Със сигурност Ръсти му вярваше; спомням си, че казваше, че е прекрасен медик, още повече като се има предвид, че не е практикувал от десетилетия. А и мрази местната власт, по разбираеми причини.“

— Госпожо Евърет.

— Наричай ме Линда.

— Линда, може ли да остана? Бих могъл да спя на кушетката. Трябва да съм до тях, ако се събудят през нощта. Ако не се събудят, надявам се да е така, бих искал да ме видят, когато слязат долу на сутринта.

— Нямам нищо против. Ще закусим всички заедно. Овесени ядки. Млякото все още не се е развалило.

— Това е добре. След като децата закусят, ще те освободим от присъствието си. Съжалявам, че го казвам, но вече ми дойде до гуша от Честърс Мил. Няма как да се измъкна напълно от този град, но ще направя каквото мога. Единственият тежко болен пациент напусна болницата. Говоря за сина на Рени. Ще се върне, защото в главата му става нещо ужасно, но засега…

— Той е мъртъв.

Търстън не изглеждаше много изненадан.

— Пристъп предполагам.

— Не, беше застрелян. В затвора.

— Няма да съм искрен, ако кажа, че съжалявам.

— И аз също — подметна Линда. Нямаше представа какво е правил Младши там, но знаеше как скърбящият му баща ще извърти нещата.

— Ще заведа децата на езерото, където двамата с Каро си почивахме, преди да се появи Купола. Там е спокойно, а и смятам, че ще намеря някакви хранителни продукти. Възможно е дори да открия вила с генератор. А що се отнася до обществените ангажименти, да го духат — каза подигравателно той.

— Има по-добро място.

— Наистина? — Линда се колебаеше, затова той се присегна и докосна ръката й. — Трябва да ми вярваш.

Тя му разказа всичко, като му обясни, че преди да се отправят към Блек Ридж, трябва да вземат оловни листове от „Бърпис“. Двамата разговаряха почти до полунощ.

10.

Северният край на къщата на Маккой беше неизползваем — покривът се беше срутил от снеговете, навалели през миналата зима, — но в западния имаше обширна трапезария. Бегълците от Честърс Мил се събраха там. Барби попита Джо, Нори и Бени какво са видели и сънували при първото си идване — когато бяха припаднали до така наречения блестящ пояс.

Джо си спомни за горящите тикви. Нори каза, че всичко било черно и че слънцето не се виждало. Отначало Бени твърдеше, че не си спомня нищо. После обаче се плесна по устата и каза:

— Викове. Чувах викове. Много силни.

Присъстващите се замислиха, всички мълчаха. След това Ърни каза:

— Горящите тикви не ни помагат да стигнем до някакъв извод, полковник Барбара. В слънчевите ъгли на почти всички хамбари в града има купчини тикви. Годината е добра за тиквите. — Той замълча за момент. — Поне засега.

— А твоите момичета, Ръсти?

— Почти същото — отговори той и им разказа каквото си спомняше.

— Спрете Хелоуин, спрете Страшната тиква — каза замислено Роми.

— Хора, виждам някаква закономерност тук — намеси се Бени.

— Наистина ли, Холмс — каза Роуз и всички се засмяха.

— Твой ред е, Ръсти — подкани Барби медика. — Какво видя, когато припадна на път за насам?

— Всъщност не съм припадал — отвърна той. — А между другото, всички тези неща могат да бъдат обяснени със стреса, на който сме подложени. В такава ситуация е обичайно да има групова истерия и хората да халюцинират.

— Благодаря, доктор Фройд — каза Барби, — а сега ни разкажи какво видя.

Когато Ръсти започна да разказва за чучелото с цилиндъра, Лиза Джеймисън възкликна:

— Това чучело се намира на моравата пред библиотеката! Облякох му една стара моя фланелка, на която има цитат на Уорън Зевън…

— „“Суийт Хоум Алабама", изпейте песента на онази мъртва група" — каза Ръсти. — Има градински лопатки вместо ръце. Както и да е, то се подпали. После, пуф, и изчезна. И веднага спря да ми се вие свят.

Той се огледа. Приятелите му се бяха ококорили.

— Спокойно бе, хора, сигурно съм виждал чучелото преди това, а подсъзнанието ми просто е „изкихало“ спомена. — Той посочи Барби с пръст. — Ако пак ме наречеш „доктор Фройд“, ще те прасна.

— Виждал ли си го преди? — попита Пайпър. — Може би когато си прибирал момичетата от училище. Библиотеката е отсреща.

— Не, доколкото си спомням. — Не поясни, че от началото на месеца не е прибирал момичетата от училище; освен това се съмняваше, че тогава е имало украса за Хелоуин.

— Сега ти, Джаки — каза Барби.

Тя облиза устни.

— Наистина ли е важно?

— Така мисля.

— Горящи хора. И дим, зад който от време на време се мяркат огнени езици. Имах чувството, че целият свят гори.

— Да — каза Бени. — Хората крещяха, защото горяха. Сега си спомням. — Той се извърна и притисна лицето си в рамото на Алва Дрейк. Тя го прегърна с една ръка.

— Все пак до Хелоуин остават пет дена — каза Клеър.

— Не мисля така — рече Барби.

11.

Печката в ъгъла на конферентната стая беше прашна и занемарена, но щеше да свърши работа. Големия Джим отвори димоотвода (ръждясалият му капак изскърца протяжно) и извади документите на Дюк Пъркинс от плика с кървавия отпечатък от стъпка. Прелисти ги и се намръщи, после ги хвърли в печката. Запази плика.

Картър разговаряше по телефона със Стюарт; обясняваше му какво иска за сина си Големия Джим и го подканяше незабавно да се захване за работа. Големия Джим си помисли: „Добро момче. Може да стигне далеч. Стига да не ухапе ръката, която му дава хляб. Тези, които хапят, си получават заслуженото. Андрея Гринъл се убеди в това тази вечер.“

На шкафа до печката имаше кибрит. Той драсна една клечка и запали документите. Остави вратичката на печката отворена, за да може да вижда как горят. Беше много доволен.

Картър се приближи.

— Стюарт Бауи е на телефона. Да му кажа ли, че ще се свържеш с него по-късно?

— Дай ми го. — Големия Джим протегна ръка към телефонната слушалка.

Картър посочи плика.

— Това няма ли да го изгориш.

— Не. Смятам да го натъпча с празни листове.

На Картър му трябваха няколко секунди, за да разбере.

— Била е прекалила с лекарствата и е имала халюцинации, така ли?

— Бедната жена — рече с усмивка Големия Джим. — Отиди в противорадиационното укритие, синко. Там. — Посочи една от вратите — съвсем обикновена врата, ако се изключеше фактът, че на нея имаше стара метална табелка, на която бяха изобразени черни триъгълничета на жълт фон. — Има две стаи. В края на втората има малък генератор.

— Добре…

— Пред генератора има люк. Замаскиран е, но като се загледаш, ще го видиш. Вдигни го и погледни вътре. Трябва да има десетина кутии с пропан. Поне предишния път, когато погледнах, бяха толкова. Провери колко са сега.

Големия Джим изчака да види дали Картър ще попита защо, но той си замълча. Картър му обърна гръб, канейки се да тръгне към вратата. Тогава Големия Джим каза:

— Предпазна мярка, синко. Ключът към успеха е в дребните подробности. И в това Господ да е на твоя страна, разбира се.

Когато полицаят се отдалечи, Големия Джим натисна бутона „холд“. „Лошо ти се пише, ако не си ме изчакал, Стюарт.“

Стюарт обаче беше изчакал.

— Моите съболезнования, Джим — каза той. Веднага реагира, браво, червена точка. — Ние ще се погрижим за всичко. Предлагам ти модела „Вечен покой“, дъбов е и ще издържи хиляда години.

„Карай нататък“ — помисли си Рени.

— Ще дадем всичко от себе си. Ще изглежда така, сякаш всеки момент ще се събуди и ще се усмихне.

— Благодаря ти, приятелю — каза Големия Джим и си помисли: „Дано да не ме будалкаш.“

— Нещо за утрешната акция? — попита Стюарт.

— Канех се да ти се обадя, за да поговорим по този въпрос. Чудиш се дали не е отменена, нали?

— Ами… като се има предвид какво се случи…

— Нищо не се случи — каза Големия Джим. — За което трябва да благодарим на Господ. Ще кажеш ли „амин“, Стюарт?

— Амин! — каза послушно той.

— Просто безпорядък, причинен от една ненормална жена, въоръжена с пистолет. Тя няма вина, така че в момента вечеря с Исус и всички светци.

— Но, Джим…

— Не ме прекъсвай, когато говоря, Стюарт. Проблемът е в лекарствата. Проклетите лекарства размътиха мозъка й. Хората ще разберат това, когато се поуспокоят. Гражданите на Честърс Мил са надарени с кураж и храброст. Вярвам, че ще се преборят с трудностите. А и в момента те не мислят за нищо друго освен за свиждането. Операцията ще започне по обяд. Ти, Фърн, Роджър, Мелвин Сиърлс. Фред Дентън ще ви ръководи. Може да вземе още четири-пет човека, ако иска.

— Той! Не смяташ ли, че има по-добър вариант?

— Фред ще свърши работа.

— Какво ще кажеш за Тибодо? Момчето, което все се мотае покрай теб…

— Стюарт Бауи, имам чувството, че всеки път, когато си отвориш устата, куражът ти започва да изтича от нея. Трябва да се научиш да мълчиш и да слушаш. Става въпрос за един кльощав наркоман и за един аптекар, който не може да изплаши дори гъска. Така ли е?

— Така е.

— Използвайте общинските камиони. След като разговорът ни приключи, намери Фред — той сигурно се мотае някъде наоколо — и му обясни как стоят нещата. И да се бронирате, ей, за всеки случай. В задната стаичка в участъка има бронежилетки, можете да ги използвате. След това отивате там и залавяте онези двамата. Пропанът ни трябва.

— Ами лабораторията? Дали не трябва да я изгор…

— Да не си полудял! — Картър, който току-що се бе върнал, го погледна изненадано. При всичките тези химикали, складирани там! Вестникът на онази кучка Шамуей е едно, а складът — съвсем друго. Да внимаваш, драги, че вече започвам да си мисля, че си тъп колкото Роджър Килиан.

— Добре. — Стюарт явно се беше ядосал, но Големия Джим продължаваше да смята, че той ще изпълни заръките. Не можеше да му отдели повече време — Рандолф щеше да се появи всеки момент.

„Парадът на глупците никога не свършва“ — помисли си той.

— А сега кажи „хвала на Господ“ — настоя Големия Джим. Представи си как яхва Стюарт и натиска лицето му в прахта. Развесели се.

— Хвала на Господ — промърмори Стюарт Бауи.

— Амин, братко — каза Големия Джим и затвори.

12.

Началник Рандолф се появи малко по-късно, изглеждаше уморен, но доволен.

— Мисля, че загубихме безвъзвратно няколко от новобранците, от най-младите — Додсън, Роуклиф и Ричардсън, — но повечето остават с нас. А и се присъединиха още хора. Джо Боксър… Стъби Норман… Обри Тоул… брат му е собственик на книжарницата, нали знаете…

Големия Джим го слушаше търпеливо, макар и с половин ухо. Когато Рандолф най-накрая се „изчерпа“, Големия Джим извади плика и го плъзна по плота на масата.

— Ето това размахваше горката стара Андрея. Погледни.

Рандолф се поколеба за момент, после отвори плика и измъкна съдържанието му.

— Тук има само празни листове.

— Прав си. Когато утре събереш хората си в участъка — точно в седем часа, защото чичо ти Джим е прав, когато казва, че мравчиците ще се измъкнат от мравуняка още в ранни зори, — би могъл да им обясниш, че бедната жена е била толкова заблудена, колкото анархистът, който застреля Маккинли[1].

— Това не беше ли планина? — попита Рандолф.

Големия Джим се зачуди дали Рандолф не е падал на главата си като малък. След това продължи нататък. Тази нощ нямаше да успее да отдели за сън осем часа, но пет — може би. Имаше нужда от почивка. Бедното му старо сърце имаше нужда от почивка.

— Използвайте всички полицейски коли. По двама полицаи в кола. И всички да носят флакони със сълзотворен газ и електрошокови палки. Ако някой обаче гръмне с пистолета си пред репортерите и камерите, пред проклетия външен свят… ще си направя тиранти от червата му.

— Да, сър.

— Да карат по банкета на шосе 119, покрай тълпата. Никакви сирени, само светлини.

— Като на парад — каза Рандолф.

— Да, Пит, като на парад. Оставете магистралата на хората. Тези, които са с коли, да ги оставят и да тръгнат пеш. Използвайте високоговорителите, за да им обясните. Искам да са изморени и добрички, когато стигнат там. Изморените хора обикновено имат добро поведение.

— Не мислиш ли, че трябва да пратим няколко човека да търсят избягалите затворници? — Забеляза, че очите на Рени проблеснаха и вдигна ръка. — Просто питам, просто питам.

— Все пак заслужаваш да получиш отговор. Та нали си началник на полицията. Нали така, Картър?

— Да — отговори Картър.

— Отговорът, началник Рандолф, е не, защото… слушай сега внимателно… те не могат да избягат. Честърс Мил е похлупен от купол и те не могат… по никакъв начин… да избягат. Успяваш ли да следиш мисълта ми? — Забеляза, че Рандолф се изчерви, и добави: — Внимавай сега как ще ми отговориш. Слушам те.

— Успявам да я следя.

— Тогава проследи и тази: при положение, че Барби и неговият съучастник Евърет са на свобода, хората ще имат по-голяма нужда от защита. И въпреки че сме затрупани от работа, ние ще докажем, че можем да се справим, нали?

Най-накрая Рандолф разбра. Въпреки че не знаеше, че има и президент Маккинли, и връх Маккинли, той разбра, че избягалият Барби в много отношения е по-полезен за тях от опандизения Барби.

— Да — отвърна. — Ще докажем. Точно така. А пресконференцията? Щом няма да участваш в нея, защо не изпратиш…

— Да, няма да участвам. Ще стоя тук на поста си, където ми е мястото, и ще следя как се развиват събитията. Що се отнася до журналистите, те ще могат да разговарят с хилядата човека, които ще се струпат в южната част на града да гледат сеир. Пожелавам им късмет, дано успеят да разберат нещо от брътвежите, които ще чуят.

— Някои хора няма да се изкажат ласкаво за нас — каза Рандолф.

Рени се усмихна студено.

— Господ затова ни е дал здрава гърбина, друже. А и какво би могъл да направи онзи нещастник Кокс? Да дойде тук и да ни вземе постовете?

Рандолф се изкиска съучастнически и тръгна към вратата, после се присети нещо и спря.

— Хората ще стоят там дълго време. Военните са сложили химически тоалетни от другата страна. Не трябва ли и ние да направим нещо по въпроса? Мисля, че има няколко тоалетни в склада. Предвидени за патрулиращите. Ал Тимънс би могъл…

Големия Джим го изгледа така, сякаш го смяташе за луд.

— Според мен утре хората е по-добре да си стоят вкъщи, а не да се изнизват от града като израилтяни от Египет. — Направи пауза, за да имат думите му по-голяма тежест. — Ако им се наложи, да тича в гората.

[1] Уилям Маккинли — американски президент (1843–1901). — Б.пр. ↑

13.

Когато Рандолф най-накрая си тръгна, Картър каза:

— Мога ли да ти споделя нещо?

— Да, разбира се.

— Много ми харесва как действаш, господин Рени. Заклевам се, че не се подмазвам.

Големия Джим се ухили, лицето му направо засия.

— Е, ще получиш своя шанс, синко; учил си се от онези, сега учи от най-добрия.

— Точно това смятам да правя.

— Сега искам да ме закараш вкъщи. Ще те чакам утре точно в осем. Ще дойдем тук, за да гледаме шоуто по Си Ен Ен. Но първо ще поседим на върха на Таун Комън Хил, откъдето ще наблюдаваме масовото изселване. Много жалко наистина; израилтяни без Мойсей.

— Мравки без мравуняк — добави Картър. — Пчели без кошер.

— Преди обаче да дойдеш да ме вземеш, искам да посетиш няколко човека. Готов съм да се обзаложа, че няма да ги намериш, но все пак опитай.

— Кои?

— Роуз Туичъл и Линда Евърет. Жената на медика.

— Знам коя е тя.

— Можеш също така да потърсиш и Шамуей. Чух, че е отседнала при Либи — проповедничката със злото куче. Ако намериш някоя, попитай я къде са бегълците.

— Меко или грубо?

— Умерено. Не че копнея пак да тикна Евърет и Барбара в затвора, просто ми се ще да знам къде са.

Когато излезе навън, Големия Джим вдиша дълбоко от миризливия въздух и въздъхна доволно. Картър също изглеждаше доволен. Само допреди една седмица той подменяше проядени от сол автомобилни гърнета, като се налагаше да носи защитни очила. А днес имаше висок пост и влияние. „Голяма работа, че въздухът е миризлив“ — каза си.

— Искам да те попитам нещо — обади се Големия Джим. — Не ми отговаряй, ако не искаш.

Картър го погледна.

— Онова момиче Буши. Как беше? Добра ли беше?

След кратко колебание Картър каза:

— Отначало престъргваше, но после се овлажни доста.

Големия Джим се засмя. Звукът, който проряза тишината, беше металически, като звука, който издават монетите, когато падат в монетен апарат.

14.

Беше полунощ, розовата луна се снишаваше към Таркърс Мил; щеше да се навърта там до изгрева, когато постепенно щеше да се превърне в призрак и да се стопи.

Джулия вървеше през овощната градина към мястото, където парцелът на Маккой се спускаше по западната страна на Блек Ридж. Не се изненада, когато видя тъмна сянка до едно от дърветата. Някъде отдясно кутията, обозначена с извънземен символ, примигваше на всеки петнайсет секунди — най-малкия и най-странен фар на света.

— Барби — прошепна тя. — Как е Кен?

— Отиде на гей парада в Сан Франциско. Знаех си, че това момче е обратно.

Джулия се засмя, после пое ръката му и я целуна.

— Приятелю, страшно се радвам, че вече си в безопасност.

Той я прегърна и я целуна по двете бузи. Продължителни целувки. Истински.

— И аз, приятелко.

Тя пак се засмя, по тялото й премина тръпка. Разпозна я, макар че не бе изпитвала подобно нещо от дълго време. Каза си: „Спокойно, момиче. Той можеше да ти е син. Е, да… ако бях забременяла на тринайсет.“

— Останалите спят — каза Джулия. — Дори Хорас. Той е при децата. Караха го да носи пръчки, докато езикът му не увисна до земята. Обзалагам се, че мисли, че е умрял и е отишъл в рая.

— Опитах се да поспя, но не успях.

На два пъти се беше унасял, но и двата пъти се озоваваше в Кафеза пред Рени Младши. Първия път Барби се беше препънал при опита си да се хвърли надясно и се беше стоварил върху леглото, превръщайки се в прекрасна мишена. Втория път Младши беше мушнал през решетките невероятно дългата си изкуствена ръка и го беше задържал, за да може да се прицели по-точно. След този кошмар Барби беше напуснал хамбара, където спяха мъжете, и беше дошъл тук. Въздухът миришеше като стая на заклет пушач, но все пак беше по-добър от този в града.

— Много малко лампи светят там долу — каза тя. — В обикновена нощ щяха да светят десет пъти повече, дори в този час. Уличните лампи щяха да приличат на двоен наниз от перли.

— Имаме това обаче. — Барби вдигна ръка и посочи блестящия пояс. Ако го нямаше Купола, който го „прерязваше“, той щеше да има кръгла форма. Сега приличаше на подкова.

— Да. Защо според теб Кокс не ни е споменавал за него? Сигурно са го видели на сателитните снимки — каза замислено тя. — На мен поне не е споменавал. А на теб?

— Не, но не би пропуснал подобно нещо. Което означава, че не го виждат.

— Според теб Купола… какво? Прави подбор?

— Нещо такова. Кокс, журналистите, външният свят — те не го виждат, защото няма нужда да го виждат. А ние, предполагам, трябва да го виждаме.

— Ръсти прав ли е според теб? Някакви жестоки деца ни измъчват с помощта на лупа, все едно сме мравки? Възможно ли е интелигентна раса да позволява на децата си да се отнасят така с друга интелигентна раса?

— Ние се смятаме за интелигентни, но дали те са на същото мнение? Знаем, че мравките са социални насекоми и че са отлични строители и архитекти. Те работят здраво, също като нас. Те заравят мъртвите, също като нас. Дори водят расови войни — черни срещу червени. Ние знаем всичко това, но не смятаме мравките за интелигентни.

Тя се сгуши в него, въпреки че не беше студено.

— Интелигентни или не, не трябва да се постъпва така.

— Съгласен съм. Повечето хора също биха се съгласили. Ръсти е стигнал до този извод още като дете. Но повечето деца не осъзнават, че има морални норми. Трябват им години, за да го разберат. Когато пораснем, обикновено преставаме да се държим като деца, преставаме да горим мравките с лупа и да изскубваме крилата на мухите. Техните възрастни вероятно също не се държат инфантилно. Впрочем, възможно е те изобщо да не ни забелязват. Кога за последен път си се навеждала, за да разгледаш хубаво някой мравуняк?

— И все пак… ако намерим мравки на Марс, или дори микроби, ние няма да ги унищожим. Защото животът във вселената е ценен. Другите планети в Слънчевата система са пусти, за Бога.

Барби си помисли, че ако онези от НАСА намерят живо същество на Марс, биха го убили без никакво угризение, само и само да могат да го разгледат подробно под микроскоп.

— Ако бяхме по-напреднали научно — или по-напреднали духовно, а това може би е по-важно, когато става въпрос за пътувания в космоса, — вероятно щяхме да видим, че навсякъде има живот. Толкова много населени планети и интелигентни форми на живот, колкото са мравуняците в този град.

„Дали сега ръката му не е до гърдата ми? Май да.“

Отдавна мъжка ръка не се бе озовавала там, затова сега й беше много приятно.

— Сигурен съм, че съществуват и други светове, освен тези, които виждаме с жалките си телескопи от Земята. Или дори с Хъбъл. А и… те не са тук, нали? Не ни нападат. Просто гледат. И… може би… си играят.

— Знам какво е да си играят с теб — каза тя.

Той я гледаше в лицето. Беше близо, аха да я целуне. Тя нямаше нищо против да бъде целуната.

— Какво имаш предвид? Рени?

— Вярваш ли, че в живота на човек има повратна точка — момент, след който всичко се променя?

— Да — отговори той и се сети за червената следа, която войнишката му обувка беше оставила върху задника на иракчанина. Върху обикновения задник на човека, разделящ се с обикновения си живот. — Вярвам.

— Този момент при мен дойде в четвърти клас. В началното училище на главната.

— Разкажи ми.

— Няма да ми отнеме много време. Онзи следобед беше най-дългият в живота ми, но иначе историята е кратка.

Той зачака.

— Единствено дете съм. Баща ми притежаваше местния вестник, беше наел двама репортери и един рекламен агент, но основно той движеше нещата, защото така му харесваше. Никой не се съмняваше, че аз ще поема вестника, когато той се пенсионира. Той вярваше в това, майка ми вярваше в това, учителите ми вярваха в това, аз също вярвах в това, разбира се. Образованието ми в колеж беше предварително планирано. Никакъв Мейнски университет, не и за момичето на Ал Шамуей. Момичето на Ал Шамуей щеше да влезе в Принстън. Аз бях четвъртокласничка, но знаменцето на Принстън вече висеше над леглото ми. Куфарите ми на практика бяха стегнати. Всички — в това число и аз — боготворяха земята, по която стъпвах. Всички, с изключение на съучениците ми. По онова време не разбирах причините, но сега се чудя как съм могла да бъда толкова неориентирана. Седях на първия ред и винаги вдигах ръка, когато госпожа Коно зададеше въпрос. Винаги отговарях правилно. Гледах да предавам домашните си по-рано и исках да ми възлагат допълнителни задачи. Учех се добре и си падах малко подмазвачка. Веднъж, когато се върна в клас, след като ни беше оставила сами за пет минути, госпожа Коно видя, че носът на малката Джеси Вейкън е разкървавен. Госпожа Коно заплаши, че ще ни накара да останем след часовете, ако никой не й каже кой го е направил. Аз вдигнах ръка и казах, че Анди Манинг е ударил Джеси, защото тя не му е услужила с гумичката си. Не смятах, че върша нещо нередно, защото това беше самата истина. Картинката ти е ясна, нали?

— Напълно.

— Този малък епизод преля чашата. Няколко дена по-късно, докато пресичах общинския парцел на път за вкъщи, от Моста на мира изскочиха шест момичета, които се струпаха около мен. Предвождаше ги Лайла Страут, която сега е Лайла Килиан — тя се омъжи за Роджър Килиан. Точно такъв мъж заслужава. Ако някой ти каже, че детската злоба се стопява с времето, не му вярвай. Заведоха ме на естрадата. Отначало се съпротивлявах, но две от тях — Лайла и Синди Колинс, която е майка на Тоби Манинг — ме удариха. Не по рамото, където обикновено удрят децата. Синди ме прасна по бузата, а Лайла заби юмрука си в дясната ми гърда. Страшно ме заболя. Гърдите ми растяха и изпитвах болка дори при най-лекото докосване. Разплаках се. Това обикновено е сигналът — поне при децата, — че нещата са стигнали твърде далеч. Не и тогава. Когато се разпищях, Лайла каза: „Млъкни или ще стане по-лошо.“ Нямаше кой да ми помогне. Беше студено и ръмеше, така че общинският парцел беше пуст. Само ние бяхме там. Лайла ме удари толкова силно по носа, че ми потече кръв. След това каза: „Дребна сврака клюкарка! Кучета ще те излагат като попарка!“ Другите момичета се засмяха. Казаха ми, че всичко е заради това, че съм издала Анди. Тогава и аз си мислех така, но сега знам, че е имало и много други неща, като се стигне чак до стилните ми поли, блузи и панделки. Те носеха дрехи, а аз — одежди. Анди беше просто капката, преляла чашата.

— Какво ти направиха?

— Удряха ми шамари. Дърпаха ми косата. И ме… плюха. Всички. Това стана, когато коленете ми се подкосиха и се свлякох на естрадата. Ревях, та се късах, криейки лицето си с ръце, но ги усещах. Плюнките са топли, нали знаеш?

— Да.

— Казваха, че съм любимката на учителите, добричкото бонбонче и госпожичката, чиито лайна не миришат. И тогава, тъкмо когато си мислех, че са приключили, Кори Макинтош каза: „Да й събуем панталоните!“ В онзи ден носех хубави панталони, избрани по каталог от майка ми. Харесвах ги много. Такива панталони носят студентките в Принстън. Поне така си мислех тогава. Започнах да се съпротивлявам още по-ожесточено, но те, разбира се, спечелиха. Четири от момичетата ме притиснаха към пода, за да могат Лайла и Кори да ми свалят панталоните. Тогава Синди Колинс прихна да се смее, като ме сочеше с пръст и крещеше: „Майчице, на гащичките й е щампован Мечо Пух.“ Така беше. И Йори, и Ру също така. Всички избухнаха в смях и… Барби… аз ставах все по-малка… и по-малка… и по-малка. Докато подът на естрадата не се превърна в огромна пустиня, а аз — в дребно насекомо. Дребно насекомо, умиращо сред тази пустиня.

— С други думи, чувствала си се като мравка под лупа.

— О, не! Не, Барби! Беше студено, а не топло. Треперех от студ. Кожата на краката ми беше настръхнала. Кори каза: „Хайде да й свалим и гащичките!“ Това обаче явно им се стори прекалено. Но пък Лайла направи друго „геройство“ — взе хубавите ми панталони и ги хвърли на покрива на естрадата. След това те си тръгнаха. Лайла си тръгна последна, като преди това ми каза: „Ако и този път се раздрънкаш, ще взема ножа на брат ми и ще ти отрежа носа.“

— Какво стана? — попита Барби. Да, ръката му наистина беше до дясната й гърда.

— Какво би направило едно уплашено момиченце. Седях на естрадата и се чудех как да се прибера вкъщи, без половината град да види глупавите ми бебешки гащички. Чувствах се като пълно нищожество. Накрая реших да изчакам да се стъмни. Майка ми и баща ми щяха да се тревожат, може би дори щяха да се обадят в полицията, но мен не ме беше грижа за това. Щях да изчакам да се стъмни, а после щях да мина по страничните улички и да се промъкна вкъщи. Щях да се крия зад дърветата, ако се появеше някой… Вероятно съм задрямала, защото изведнъж пред мен се появи Кайла Бевинс. Тя бе една от тях, и също като тях ме бе удряла, скубала и плюла. Не беше говорила колкото останалите, но беше участвала във всичко. Беше ме държала, докато Лайла и Кори ми сваляха панталоните, а когато те видяха, че единият от крачолите виси от покрива, Кайла се качи на перилата и го преметна назад, за да не мога да го достигна.

Джулия замълча за момент.

— Помолих я да не ме удря. Вече не мислех за такива неща като гордост и достойнство. Помолих я да не сваля бельото ми. След това я помолих да ми помогне. Тя просто стоеше пред мен и слушаше, сякаш не представлявах нищо за нея. Аз не представлявах нищо за нея. Тогава го разбрах. Бях позабравила тази истина, но си я припомних, когато поживях няколко дена под Купола. Накрая престанах да бърборя, просто седях на естрадата и подсмърчах. Тя ме гледа още известно време, после съблече пуловера, който носеше. Беше кафяв и развлечен и стигаше чак до коленете й. Тя беше едро момиче, затова и пуловерът беше голям. Хвърли го върху мен и каза: „Облечи го, ще прилича на рокля“… Само това каза. И въпреки че още осем години учихме заедно, никога повече не разменихме и дума. Понякога в сънищата си я чувам да казва: „Облечи го, ще прилича на рокля.“ И виждам лицето й. На него не са изписани нито омраза и гняв, нито съжаление. Нейният мотив не беше нито съжалението, нито страхът, че може да се раздрънкам. Не знам защо го направи. Не знам защо изобщо се върна. А ти?

— Не — отговори той и я целуна по устата. Кратка, но топла и влажна целувка; страхотна целувка.

— Защо го направи?

— Защото ми се стори, че искаш, а и аз исках. Какво стана след това, Джулия?

— Облякох пуловера и се прибрах вкъщи, какво друго? Нашите ме чакаха.

Тя вдигна гордо брадичката си.

— Така и не им казах какво се случи, а те така и не разбраха. Всеки ден в продължение на една седмица на път за училище виждах панталоните върху малкия конусообразен покрив на естрадата. Всеки път усещах срам и болка — като нож в сърцето. Един ден те изчезнаха. От това болката не изчезна, но все пак понамаля. Притъпи се някак си… Не издадох онези момичета и баща ми толкова побесня, че ми забрани да излизам до юли — можех да ходя само на училище. Не ми разреши и да посетя Музея на изкуствата в Портланд, а бях чакала тази екскурзия цяла година. Заяви, че ще ми позволи да отида в Портланд и че ще възстанови всичките ми привилегии, ако назова имената на децата, които са ме малтретирали. Тази дума употреби — малтретирали. Аз обаче не ги изпортих, и то не защото портенето за децата е смъртен грях.

— Мълчала си, защото си имала чувството, че си си го заслужила.

— Не бих казала „заслужила“. Смятах, че съм получавала неща, за които съм платила, а това съвсем не е същото. Животът ми се промени след това. Продължих да получавам добри оценки, но престанах да вдигам често ръка. Учех се добре, но вече не се натягах. Можех да произнеса прощалното слово при завършването на гимназията, но накрая нарочно влоших леко успеха си, за да не съм пълна отличничка. Направих така, че Карлин Плъмър да спечели това право вместо мен. Не исках нито речта, нито вниманието, свързано с нея. Намерих си приятели, като най-добрите ми бяха от пушкома зад гимназията… Най-голямата промяна беше, че продължих да уча в Мейн, а не в Принстън… където даже ме приеха. Баща ми започна да сипе огън и жупел. Казваше, че дъщеря му няма да учи в „краварски“ колеж, но аз държах на своето.

Тя се усмихна.

— Опитвах се да държа на своето. Компромисът е тайната съставка на всяка любов, а аз обичах много баща си. И двамата си родители обичах много. Първоначално възнамерявах да постъпя в Мейнския университет в Ороно, но през лятото, след като завърших гимназията, кандидатствах в Бейтс, хващайки последния влак — молбата ми беше от тези, които се подават при извънредни обстоятелства. Приеха ме. Баща ми ме накара да платя таксата от собствената си банкова сметка, което аз направих с удоволствие, защото вкъщи вече се беше установил крехък мир след шестнайсетмесечната позиционна война между империята „Властни родители“ и малкото, но добре укрепено княжество „Твърдоглав тийнейджър“. Обявих, че ще уча журналистика и това напълно заглади противоречията, които бяха възникнали след случката на естрадата. Родителите ми така и не разбраха какво е довело до тези противоречия. Не съм тук в Мил заради онзи случка — още отпреди се знаеше, че ще поема „Демократ“, — но съм такава каквато съм, най-вече заради нея.

Тя отново го погледна, в насълзените й очи блестяха предизвикателни пламъчета.

— Не съм мравка обаче. Не съм мравка.

Барби я целуна отново. Тя го прегърна и отговори страстно на целувката му. А когато той измъкна блузата й от колана на панталоните и плъзна ръката си нагоре към гърдите й, тя му пусна език. Когато устните им се раздалечиха за момент, тя задиша учестено.

— Искаш ли? — попита той.

— Да. А ти?

Той пое дланта й и я постави върху дънките си, за да покаже колко много му се иска.

След минута той застана върху нея, като се подпря с лакти на земята. Тя хвана пениса му и го насочи в правилната посока.

— По-внимателно с мен, полковник Барбара. Малко съм позабравила как се прави.

— Това е като карането на велосипед — отговори той.

Оказа се прав.

15.

Когато всичко приключи, тя подпря главата си на ръката му, погледна розовите звезди и го попита за какво мисли в момента.

Той въздъхна.

— За сънищата. За виденията. Всъщност не знам дали не са нещо друго. Носиш ли мобилния си телефон?

— Винаги го нося. Засега батерията му държи, но не мога да кажа колко още ще изкара. На кого искаш да се обадиш? На Кокс, предполагам.

— Предположението ти е правилно. Записала ли си номера му в паметта?

— Да.

Джулия се пресегна към панталоните си, които бяха захвърлени на земята, и измъкна телефона от колана. Набра Кокс и подаде телефона на Барби, който веднага започна да говори. Кокс вероятно бе вдигнал на първото позвъняване.

— Здравей, полковник. Барби е. Вече не съм в Кафеза. Ще рискувам и ще ти кажа къде се намираме. Блек Ридж. Старата овощна градина на Маккой. Имате ли я на вашите… имате я. Разбира се, че я имате. Имате и сателитни снимки на града, нали?

Той се заслуша, след това попита Кокс дали на снимките се вижда блестяща подкова, която огражда хребета и свършва в ТР-90. Кокс отговори отрицателно, а после явно поиска да научи повече подробности.

— Не сега — каза Барби. — Сега искам да направиш нещо за мен, Джим, и то незабавно по възможност. Ще ти трябват два хеликоптера „Чинук“.

Той му обясни какво иска. След малко Кокс отговори нещо.

— Не мога да се заема с това в момента — рече Барби, — а и не би било разумно. Повярвай ми, тук стават много странни неща, освен това имам чувството, че най-лошото тепърва предстои. Може би на Хелоуин, ако извадим късмет. Но не мисля, че ще извадим късмет.

16.

Докато Барби разговаряше с полковник Джеймс Кокс, Анди Сандърс седеше зад сградата на радиостанцията, до стената на склада, и гледаше неестествените звезди. Рееше се високо като хвърчило, беше щастлив като мида и свеж като краставица. Можеха да се намерят и други подходящи сравнения. Усещаше обаче и някаква дълбока тъга — странно кротка, почти утешителна тъга, — която пълзеше в подсъзнанието му като пълноводна подземна река. Досега, в целия си скучен, практичен и обикновен живот, не беше имал предчувствия. Но сега имаше. Това щеше да е последната му нощ тук на този свят. Когато злите хора дойдеха, той щеше да си отиде заедно с Готвача Буши. Проста работа и не чак толкова лоша.

— Плюс това аз вече получих бонус — изрече той. — Беше предвидено да взема онези хапчета и да умра.

— Какво става, Сандърс? — Готвача крачеше по пътеката, осветявайки с фенерче пространството пред босите си крака. „Жабешкото“ долнище на пижама едва се държеше на кльощавия му задник; беше се появил нов аксесоар — голям бял кръст, който висеше на врата му, завързан за груба кожена каишка. Божият воин беше преметнат на рамото му. До приклада се поклащаха две гранати, които бяха завързани на друга каишка. Дистанционното беше в дясната му ръка.

— Нищо, Готвачо — отговори Сандърс. — Просто си приказвах сам. Напоследък ми се струва, че само аз чувам.

— Това са глупости, Сандърс. Пълни глупости. Бог чува. Той прослушва душите ни както ФБР телефоните. Аз също чувам.

Красотата на това сравнение стопли сърцето на Анди. Той му подаде лулата.

— Дръпни си, душата стопли си.

Готвача се засмя дрезгаво и дръпна силно от стъклената лула, задържа дима, а после го изкашля.

— Майчице! — възкликна. — Божията сила! Сила на час, Сандърс!

— Схващаш! — каза Анди. Сети се за Дуди, защото тя често казваше тази дума, и сърцето му отново се сви от мъка. Разтърка разсеяно очите си.

— Откъде взе кръста?

Готвача насочи фенерчето към радиостанцията.

— Когинс има офис там. Кръстът беше в бюрото му. Горното чекмедже беше заключено, но аз успях да го отворя. Знаеш ли какво още намерих там, Сандърс? Най-гнусните списания, които съм виждал някога.

— Деца? — попита Анди. — Не бих се изненадал. Един свещеник може да падне много ниско, когато в него се всели дяволът. Толкова ниско, че за него да не представлява трудност да пропълзи под гърмяща змия дори ако има цилиндър на главата си.

— По-лошо, Сандърс. — Готвача започна да шепне: — Азиатки.

Той вдигна автомата, който лежеше върху бедрата на Анди. Насочи светлината на фенерчето към приклада, където Анди беше написал с маркер „Клодет“.

— Жена ми — обясни му Анди. — Тя беше първата жертва на Купола.

Готвача го сграбчи за рамото.

— Щом я помниш, значи си добър човек, Сандърс. Радвам се, че Бог ни събра.

— Аз също. — Той взе лулата. — Аз също, Готвачо.

— Знаеш какво може да стане утре, нали?

Анди стисна приклада на Клодет. Нямаше нужда да отговаря с думи.

— Вероятно ще носят бронежилетки, така че ако се стигне до престрелка, цели се в главата. Никакви единични изстрели, на автоматична. Ако нещата тръгнат на зле за нас… знаеш какво ще последва, нали?

— Да.

— За края, Сандърс! — Готвача вдигна дистанционното пред лицето си и го освети с фенерчето.

— За края! — отвърна Анди, а после допря дулото на Клодет в дистанционното.

17.

Оли Динсмор се стресна и се събуди от кошмара, който сънуваше. Усещаше, че нещо не е наред. Остана да лежи в леглото си, като се загледа в бледата утринна светлина, която се процеждаше през прозореца. Опита да се убеди, че няма причина за тревога, че всичко е заради кошмара, който вече чезнеше в дълбините на съзнанието му — спомняше си само огъня и виковете.

Не викове. Писъци.

Евтиният му будилник тиктакаше на малката масичка до леглото. Той го сграбчи. Шест без петнайсет, а баща му не вдигаше шум в кухнята. Още по-странно — не се усещаше миризма на кафе. Баща му винаги ставаше преди пет и петнайсет (любимата фраза на Олдън Динсмор беше: „Кравите не чакат“) и в пет и половина винаги вреше кафе.

Не и тази сутрин.

Оли стана и навлече дънките си.

— Татко?

Никакъв отговор. Чуваше се само тиктакането на часовника, а в далечината — мученето на недоволна крава. Момчето се ужаси. Каза си, че всичко е наред и че семейството му, което само допреди една седмица живееше щастливо, вече е понесло предостатъчно беди. Каза си, но не си повярва.

— Тате?

Външният генератор работеше и когато влезе в кухнята, Оли видя светещите екранчета на готварската и микровълновата печка, но старата кафемашина беше тъмна и празна. Дневната също беше празна. Когато Оли се прибра миналата вечер, баща му гледаше телевизия; телевизорът все още работеше, но с намален звук. Някакъв уродлив мъж демонстрираше нови абсорбиращи кърпи.

— Харчите четирийсет долара месечно за хартиени кърпи. Хвърляте си парите на вятъра — каза уродливият мъж от онзи друг свят, където такива неща имат значение.

„Отишъл е да нахрани кравите, това е.“

„А защо не е изключил телевизора, за да спести електричество?“

Имаха голям резервоар за пропан, но запасите бяха на привършване.

— Тате?

Пак никакъв отговор. Оли отиде до прозореца и погледна към обора. Нямаше никого. Разтревожен още повече, той мина по коридора и се приближи до родителската спалня. Тъкмо беше събрал сили да почука на вратата, когато видя, че тя е отворена. Голямото двойно легло не беше оправено (баща му забелязваше безпорядъка само ако имаше такъв в обора) и празно. Оли се канеше да се обърне, когато видя нещо, което го изплаши. Сватбеният портрет на Олдън и Шели, който открай време висеше на стената, вече го нямаше. Един светъл квадрат върху тапетите показваше мястото, на което е бил.

„Няма причини да се плаша.“

Дали?

Оли продължи по коридора. В дъното имаше още една врата, врата, която през последната година беше стояла отворена. Сега тя беше затворена. И на нея беше залепено нещо жълто. Бележка. Още преди да се приближи дотолкова, че да може да я прочете, Оли разпозна почерка на баща си. Нормално беше да го разпознае; когато се връщаха от училище, двамата с Рори често четяха бележки, написани с неговия едър разкривен почерк. Всички те завършваха по един и същи начин.

„Изметете обора и тичайте да си играете. Оплевете доматите и боба и тичайте да си играете. Приберете прането и гледайте да не го окаляте, докато го носите. И тичайте да си играете“.

„Времето за игри отмина“ — помисли си мрачно Оли.

След това в съзнанието му изникна обнадеждаваща мисъл: „Може би сънувам. Възможно е. След като рикоширал куршум уби брат ми, а майка ми се самоуби, защо да не е възможно да сънувам, че се събуждам в празна къща?“

Кравата отново измуча. Мучене в сън — защо пък не.

Вратата с бележката водеше към стаята, в която беше живял дядо му Том. Той страдаше от сърдечна недостатъчност и когато вече не можеше да се грижи сам за себе си, дойде да живее при тях. Отначало успяваше да се довлече някак си до кухнята, където сядаше да се нахрани заедно със семейството, но впоследствие престана да става от леглото. Просто лежеше в леглото си, първо с пластмасова тръбичка, завряна в носа, а после с маска върху лицето. Рори веднъж каза, че той прилича на най-възрастния космонавт в света, за което получи шамар от майка си.

Накрая се наложи да се редуват кой да сменя бутилките му с кислород, а една вечер майка им го намери мъртъв на пода, като че ли беше умрял в опит да стане от леглото. Тя извика Олдън, който дойде, погледна, преслуша гърдите на възрастния мъж и изключи кислорода. Шели Динсмор се разплака. Оттогава стаята през повечето време стоеше затворена.

На бележката пишеше:

Съжалявам. Отиди в града, Оли. Морганови или Дентънови, или преподобната Либи ще те приемат.

Оли дълго време гледа бележката, след това завъртя топката на вратата с вдървената си ръка. Надяваше се гледката да не е гадна.

Не беше. Баща му лежеше на леглото със сплетени на гърдите ръце. Косата му беше сресана така, както я сресваше, когато щеше да ходи в града. Държеше сватбения портрет. Една от старите зелени бутилки с кислород на дядо му стърчеше в ъгъла; Олдън беше закачил бейзболната си шапка на кранчето й.

Оли раздруса рамото на баща си. Замириса му на алкохол и надеждата поживя още няколко секунди в сърцето му.

Може би беше само пиян.

— Татко! Тате! Събуди се!

Оли не усещаше дъха му върху бузата си. Тогава видя, че клепачите на баща му не са съвсем затворени — бялото на очите му се виждаше. Миришеше на пикня.

Баща му си беше направил труда да се среши, но умирайки, се беше изпуснал, също като покойната си съпруга. Оли се зачуди дали той щеше да се откаже, ако знаеше, че ще се случи такова нещо.

Бавно заотстъпва назад. Искаше му се да изпитва усещане, че всичко това е просто кошмар, но не изпитваше. Всичко това беше кошмарна реалност, а човек не може да се събуди от кошмарната реалност. Стомахът му се сви и стомашните сокове започнаха да пълзят нагоре по хранопровода му. Изтича в банята, където го пресрещна някакъв гледащ странно непознат човек. За малко щеше да извика от изненада, преди да осъзнае, че вижда отражението си в огледалото над мивката. Коленичи пред тоалетната чиния, сграбчи тръбите, които двамата с Рори наричаха „инвалидните перила на дядо“, и повърна. Когато му олекна, пусна водата (можеше да я пусне, защото генераторът работеше и защото кладенецът беше дълбок), свали капака и седна върху него. Целият трепереше. До него на мивката стояха две шишенца с лекарства (бяха на дядо му Том) и бутилка „Джак Даниълс“. Всички те бяха празни. Оли вдигна едното от пластмасовите шишенца. На етикета пишеше „перкосет“. Не си направи труда да види какво пише на другото.

— Сега съм сам — каза той.

„Морганови или Дентънови, или преподобната Либи ще те приемат.“

Само че той не искаше да бъде приет. Приет — като мръсните дрехи, които даваше за пране на майка си. Да, той понякога мразеше тази ферма, но в повечето случай я обичаше, фермата го притежаваше, фермата, кравите и купчината дърва. Те бяха негови и той беше техен. Знаеше това, както знаеше и че Рори щеше да си тръгне, за да направи бляскава кариера — първо в колеж, а после в някой далечен град, където щеше да посещава театрални постановки, художествени галерии и какви ли не още други неща. По-малкият му брат беше достатъчно умен да постигне успехи в големия свят; Оли можеше да се научи да се пази от банковите кредити и кредитните карти, но едва ли щеше да постигне нещо повече.

Реши да отиде да нахрани кравите. Канеше се да им даде двойно повече ярма, стига само да пожелаеха да ядат. Някои от кравите дори можеха да поискат да бъдат издоени. При това положение той можеше да си пийне направо от вимето, както правеше, когато беше по-малък.

След това щеше да отиде в полето, отдалечавайки се колкото е възможно повече, и щеше да замеря Купола с камъни дотогава, докато хората не започнеха да прииждат за свиждането. Големи ангажименти, както казваше баща му. Оли обаче не искаше да вижда никого, с изключение може би на редник Еймс от Южна Каролина. Леля му Луис и чичо му Скутър може би щяха да дойдат — те живееха наблизо, в Ню Глостър, — но какво щеше да им каже, ако дойдеха? Здрасти, чичо, родителите ми и брат ми са мъртви, благодаря, че дойдохте.

Не, щом хората започнеха да се трупат оттатък, той щеше да отиде при гроба на майка си и да изкопае нов гроб до него. Така щеше да се измори и когато си легнеше вечерта, вероятно щеше да заспи.

Кислородната маска на дядо му Том висеше на вратата на банята. Незнайно защо майка му я беше измила и я беше закачила там. Докато я гледаше, истината се стовари върху него, както пиано би се стоварило върху мраморен под. Оли покри лицето си с длани и започна да се поклаща напред-назад върху тоалетната чиния. Изпод пръстите му се затъркаляха сълзи.

18.

Линда натъпка консервите в две платнени торби; канеше се да ги занесе до вратата на кухнята, когато нещо я накара да ги остави в килера (остави ги там вероятно защото Търстън и децата все още не се бяха приготвили). Когато видя, че Тибодо се задава по алеята, разбра, че е постъпила правилно. Вече беше силно изплашена, но щеше да има още по-основателни причини да се страхува, ако той видеше торбите с консерви.

„Отивате ли някъде, госпожо Евърет? Хайде да поговорим по този въпрос.“

Проблемът беше, че от всички нови ченгета, назначени от Рандолф, Тибодо беше единственият, който имаше ум в главата си.

„Защо Рени не изпрати Сиърлс?“

„Елементарно, Уотсън, защото Мелвин Сиърлс е тъп.“

Тя погледна през прозореца на кухнята и видя, че Търстън люлее Джанел и Алис на люлките. Одри лежеше наблизо, подпряла муцуна върху едната си лапа. Джуди и Ейдън седяха в пясъчника. Джуди беше прегърнала Ейдън с една ръка, като че ли се опитваше да го утеши. „Милото ми добро момиченце“ — помисли си тя. Надяваше се, че ще успее да отпрати Тибодо, преди изобщо петорката в задния двор да разбере, че той е идвал. За последно беше участвала в постановка в колежа, когато игра ролята на Стела в „Трамвай «Желание»“, но тази сутрин пак трябваше да излезе на сцената. Не искаше да получи аплодисменти или добри отзиви, искаше само да запази свободата си и свободата на тези отвън.

Мина бързо през дневната, като преди да отвори вратата, „монтира“ на лицето си подобаващото за случая тревожно изражение. Картър стоеше на изтривалката, на която пишеше „Добре дошъл“; беше вдигнал юмрук, за да почука на вратата. Линда погледна нагоре; беше висока метър и седемдесет и пет, но той стърчеше с петнайсетина сантиметра над нея.

— Я виж ти — каза той и се усмихна. — Изглеждаш свежа като репичка, а още няма седем и половина.

На Картър не му беше много до усмивки, защото тази сутрин работата не вървеше. Проповедничката я нямаше, вестникарската кучка я нямаше, двете й репортерчета като че ли се бяха изпарили, Роуз Туичъл — също. Ресторантът беше отворен, но Уилър, който обслужваше клиентите, твърдеше, че няма представа къде е Роуз. Картър му беше повярвал. Ансън Уилър приличаше на куче, което е забравило къде е заровило любимия си кокал. Съдейки по ужасните миризми, които се носеха откъм кухнята, човек можеше да стигне до извода, че той е забравил и как се готви. Картър беше проверил дали ресторантският микробус не е отзад. Нямаше го, което не го изненада.

След това беше проверил универсалния магазин, като беше блъскал с юмруци по вратата отпред, а след това и отзад, където немарлив работник беше оставил няколко ролки покривен материал, сякаш за да могат онези с чевръстите пръсти да го забършат по-лесно. Само че на кого би му притрябвал покривен материал, при условие че в града вече не вали?

Картър смяташе, че и къщата на Евърет ще е празна, но реши да провери и нея, за да може после да каже, че е следвал нарежданията на шефа си. Докато вървеше по алеята обаче, откъм задния двор долетяха детски гласове. А и микробусът на Линда беше тук. Със сигурност беше нейният — на таблото му беше залепена лампичка. Рени му беше казал да разпитва умерено, но тъй като успя да намери единствено Линда Евърет, Картър реши, че може да приложи по-твърди методи. Независимо дали й харесваше или не, тя щеше да отговаря и за тези, които не беше успял да намери. Бившата полицайка обаче заговори, преди той да успее да отвори уста. Не само че заговори, но и го хвана за ръката и го завлече вътре в къщата.

— Намерихте ли го? Моля те, Картър, кажи, добре ли е Ръсти? Ако не е… — Тя пусна ръката му. — Ако не е, говори тихо, защото децата са отзад. Вече им се струпаха достатъчно тревоги.

Картър мина покрай нея, влезе в кухнята и погледна през прозорчето над мивката.

— Какво прави докторът-хипар тук?

— Доведе децата, за които се грижи. Каро ги заведе на снощната среща и… знаеш какво й се случи.

Картър се изненада от бързото й дърдорене. Може би не знае нищо. Фактът, че е била на снощната среща и че все още е тук, говореше в подкрепа на тази идея. „А дали не се опитва да ме извади от равновесие? Дали не предприема, как се казваше… превантивни действия? Възможно е, тя е умна. Това си личи от пръв поглед. Освен това е доста привлекателна за жена на нейната възраст.“

— Намерихте ли го? Да не би Барбара… — Тя с лекота придаде тревожна нотка на гласа си. — Да не би Барбара да му е сторил нещо? Да не би да го е пребил и да го е зарязал някъде? Можеш да ми кажеш истината.

Той се обърна към нея, усмихвайки се непринудено. Бледата светлина, идваща от прозореца, едва докосваше лицето му.

— Ти първа.

— Какво?

— Казах, ти първа. Ти ми кажи истината.

— Знам единствено, че го няма. — Раменете й се отпуснаха. — А ти не знаеш къде е. Виждам, че не знаеш. Ами ако Барбара го убие? Ами ако вече го е…

Картър я сграбчи и я завъртя, както би завъртял партньорката си на танци, после изви ръката й зад гърба толкова силно, че рамото й изпука. Тя не беше усетила какво ще последва, защото действията му бяха направо светкавични.

„Той знае. Знае и ще ме измъчва. Ще ме измъчва, докато не кажа.“

Усещаше топлия му дъх върху ухото си. Наболата му брада одраска бузата й и тя потрепери.

— Не продавай краставици на стар краставичар, мамче — каза тихичко той. — Двете с Уетингтън винаги сте били дупе и гащи. Да не би да искаш да ми кажеш, че не си знаела, че тя се кани да освободи съпруга ти? Това ли искаш да ми кажеш?

Той издърпа ръката на Линда още по-нагоре. Тя прехапа устни, за да не изпищи. Децата бяха там отвън; Джанел се провикна през рамо към Търстън, настоявайки той да бута по-силно люлката. Ако чуеха писък…

— Ако ми беше казала, щях да кажа на Рандолф — изломоти задъхано тя. — Мислиш ли, че бих изложила на риск Ръсти, при условие че той не е сторил нищо лошо.

— Сторил е достатъчно. Заявил е, че няма да лекува шефа, докато той не подаде оставка. Чисто изнудване. Чух го. — Отново дръпна ръката й. Линда изстена. — Нещо да кажеш по този въпрос? Мамче?

— Може и да си прав. Нито съм го виждала, нито съм го чувала, така че не знам какво е станало. Но той е единственият медик в този град. Рени не би го екзекутирал. Барбара, може би, но Ръсти — не. Разбирам това, ти също трябва да го разбереш. А сега ме пусни.

Картър за малко да я послуша. Всичко отговаряше. След това му хрумна по-добра идея. Изблъска Линда към мивката.

— Наведи се, мамче.

— Не!

Той отново дръпна ръката й. Линда имаше чувството, че раменната й става всеки момент ще изскочи.

— Наведи се! Все едно че миеш прекрасната си руса косица.

— Линда! — провикна се Търстън. — Как си?

„Господи, не му позволявай да ме пита за продуктите. Моля те, Господи!“

Тогава през главата й мина друга мисъл: „Къде са куфарите на децата? Ами ако са в дневната?“

— Кажи му, че си добре — каза Картър. — Не е нужно да забъркваме хипара в тази работа. И децата. Нали така?

Разбира се, че не. Само че къде бяха куфарите им?

— Добре! — извика тя.

— Привършваш ли вече? — попита той.

„О, Търстън, млъкни!“

— Още пет минути и съм готова.

Търстън като че ли се канеше да я попита още нещо. Отказа се и продължи да люлее момичетата.

— Добре се справи. — Картър се беше притиснал в нея. Имаше ерекция. Тя усещаше пениса му през дънките си. Струваше й се, че е с размерите на голям банан.

— Още пет минути и си готова?

Линда се канеше да излъже, че е приготвяла закуска, когато се сети, че мръсните купи са в мивката. Нищо не й идваше наум, затова за момент й се прииска той отново да притисне члена си в задника й (когато долните им глави са заети, мъжете превключват горните си глави на автоматичен режим).

Той обаче направи друго — изви още по-жестоко ръката й.

— Говори, мамче. Направи татко щастлив.

— Курабийки — изпъшка тя. — Казах му, че ще изпека курабийки. Децата поискаха.

— Курабийки без електричество — измънка замислено той. — Много добър опит.

— От онези, които не се пекат! Погледни в килера, кучи сине! — Ако погледнеше, щеше да види, че на рафта наистина има купа с овесена смес за приготвяне на „студени“ курабийки. Щеше обаче да види и че на пода лежат торби с провизии. Нямаше как да ги пропусне, защото рафтовете вече бяха почти празни.

— Не знаеш къде е. — Той пак я беше подпрял отзад. Тя почти не обърна внимание на този факт, защото рамото я болеше ужасно. — Сигурна ли си?

— Да. Мислех, че знаеш. Мислех, че идваш да ми кажеш, че е ранен или мър…

— Хубаво лъжливо задниче. — Ръката й отскочи още по-нагоре и болката стана нетърпима. В гърлото й се надигаше вик. Тя успя някак си да го възпре. — Мисля, че знаеш много неща, мамче. И ако не си развържеш езика, ще ти извадя рамото. Последен шанс. Къде е той?

Линда се примири с мисълта, че или ръката й, или рамото й ще пострада сериозно. А може би и ръката, и рамото. Въпросът беше в това дали ще издържи да не се разпищи. Иначе Джитата и Търстън щяха да дотичат на секундата. Свела глава, с коса висяща над мивката, тя каза:

— В задника ми е. Защо не ме целунеш там, шибаняко. Може той да изскочи навън, за да ти каже „здрасти“.

Вместо да й счупи ръката, Картър се засмя. Шегичката му се стори добра. Освен това вече й вярваше. Щом се беше осмелила да му говори така, значи не знаеше нищо. Съжаляваше обаче, че тя е с дънки. Вероятно и ако носеше пола, пак нямаше да може да я изчука, но поне щеше да е много по-близо до „истината“. Помисли си: „Все пак ми беше приятно, че се поотърках в нея. Денят за свиждане започва добре, въпреки че ако отпред имаше хубави меки бикини, а не дънки, щеше да е още по-добре.“

— Стой мирна и си дръж устата затворена — каза той. — Ако слушкаш, няма да пострадаш.

Тя чу изтракване на катарама и шум от сваляне на цип. Това, което я търкаше преди, я търкаше и сега, само че сега между него и нея имаше двойно по-малко дрехи. „Добре, че си облякох новите дънки. Твърдички са, а? Дано получиш «килимна екзема», мръснико. Само Джитата да не ме видят в тази стойка.“

Внезапно той се притисна много силно към нея. Свободната му ръка започна да опипва гърдите й.

— Хей, мамче! — промърмори той. — Олеле, олеле! — Тя усещаше тласъците, но не и струйките, които падаха върху нея — дънките й за щастие бяха доста дебели. Малко по-късно Картър пусна извитата й ръка. Искаше й се да се разкрещи от облекчение, но не го направи. Защото не трябваше да го прави. Обърна се. Той си закопчаваше колана.

— Май ще трябва да си смениш дънките, преди да се захванеш да правиш курабийки. Поне аз бих постъпил така, ако бях на твое място. — Той сви рамене. — Може пък да ти харесва „украсата“. Разни хора, разни идеали.

— Така ли поддържате реда вече? Така ли ви е инструктирал шефът ви?

— Той е над тези неща. — Картър се обърна към килера и сърцето й се сви. Той обаче погледна часовника си, след което дръпна нагоре ципа на панталоните си. — Обади се на господин Рени или на мен, ако съпругът ти се свърже с теб. Така ще е най-добре, вярвай ми. Ако не ме послушаш, следващият „изстрел“ ще попадне право в задника ти. Независимо дали децата гледат или не. Не се смущавам от публика.

— Изчезвай оттук, преди да са дошли.

— Кажи „моля“, мамче.

Тя осъзнаваше, че Търстън скоро ще дойде да провери какво става, затова се насили и продума през свитото си гърло:

— Моля.

Картър се отправи към вратата, но когато погледна към дневната, спря. Беше видял малките куфари. Линда не се съмняваше в това.

На него обаче просто му беше хрумнала една мисъл:

— И да върнеш лампичката, която е в микробуса ти. Уволниха те, ако не си забравила.

19.

Тя беше на горния етаж, когато Търстън и децата влязоха в къщата (три минути след заминаването на Картър). Първо беше надникнала в спалните на децата. Куфарите им бяха на леглата. От единия от тях стърчеше плюшеното мече на Джуди.

— Хей, деца — провикна се весело тя. Винаги щастлива, такава съм си аз. — Разгледайте книжките с картинки, идвам след малко!

Търстън се приближи до стълбището.

— Наистина ли трябва да… — Той видя лицето й и замълча. Тя му направи знак да отиде при нея.

— Мамо! — извика Джанел. — Може ли да отворя последното пепси, ще дам и на другите.

Линда беше против това да се пие газирано сутрин, но сега каза:

— Добре, но да не разлееш!

Търстън беше стигнал до средата на стълбището.

— Какво става?

— Говори тихо. Дойде едно ченге. Картър Тибодо.

— Онзи високия, широкоплещестия?

— Същият. Разпитва ме.

Търстън пребледня и Линда разбра, че той се опитва да си спомни какво е говорил, докато е бил отвън с децата.

— Мисля, че всичко е наред — успокои го тя, — но искам да провериш дали наистина си е тръгнал. Дойде пеша. Огледай улицата и двора на Едмъндсови. Аз трябва да си сменя дънките.

— Какво ти направи?

— Нищо! — просъска тя. — Виж дали си е отишъл. Ако го няма, изпаряваме се веднага.

20.

Пайпър Либи се отдръпна от кутията и седна на тревата, гледайки града с насълзените си очи. Мислеше си за онези среднощни молитви към Няма го. Сега осъзнаваше, че се е държала като пълна глупачка. Там имаше Има го. Само че той не беше Господ.

— Видя ли ги?

Тя се стресна. Нори Калвърт стоеше до нея. Изглеждаше по-слабичка от преди. И по-възрастна. Пайпър разбра, че момичето ще стане много красиво. За приятелите си тя май вече беше много красива.

— Да, мила, видях ги.

— Ръсти и Барби прави ли са? Онези, които ни гледат, деца ли са?

Пайпър си помисли: „Може би само себеподобните им знаят.“

— Не съм съвсем сигурна, мила. Опитай и ти.

Нори погледна към нея.

— Да?

Пайпър, която не знаеше дали постъпва правилно или не, кимна.

— Да.

— Ако аз… не знам… ако ми стане нещо, ще ме издърпаш ли?

— Да. Ако не искаш, недей. Това не е някакъв тест.

Само че за Нори беше. А и много искаше да знае. Тя коленичи във високата трева и сграбчи кутията от двете страни. Нещо веднага я разтресе. Главата й се отметна толкова рязко назад, че вратните й прешлени изпукаха. Пайпър посегна към Нори, но когато тя се отпусна, отдръпна ръцете си. Брадичката на момичето се опря в гърдите, а очите й, които се бяха затворили, се отвориха отново. Погледът й беше мътен, зареян в далечината.

— Защо правите така? — попита тя. — Защо?

Ръцете на Пайпър настръхнаха.

— Кажете ми! — От едното око на Нори се изтърколи сълза, която падна върху кутията, зацвъртя и след малко изчезна. — Кажете ми!

Тишината се проточи като „Дързост и красота“. Накрая момичето пусна кутията и залитна назад.

— Деца.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм. Не мога да кажа колко са. Образът се променя. Носят кожени шапки. Имат „мръсни“ уста. Носят очила като тези на водолазите и гледат тяхната кутия. Само че тяхната е като телевизор. Виждат всичко, целия град.

— Откъде знаеш?

Нори поклати глава.

— Не мога да ти кажа откъде, но знам. Това са лоши деца с лоши усти. Не искам никога повече да докосвам тази кутия. Чувствам се ужасно омърсена. — Тя се разплака.

Пайпър я прегърна.

— Когато ги попита защо го правят, те какво ти отговориха?

— Нищо.

— Дали са те чули, как мислиш?

— Чуха ме, но не ми обърнаха никакво внимание.

Зад тях се чу бумтене, което постепенно се засили. От север идваха два транспортни хеликоптера, плъзгаха се ниско над върховете на дърветата.

— Трябва да внимават, защото може да се блъснат в Купола като онзи самолет! — изкрещя момичето.

Хеликоптерите не се блъснаха. Щом стигнаха до стената на Купола (близо до мястото, на което бяха Пайпър и Нори), те започнаха да се спускат към земята.

21.

Кокс беше споменал на Барби, че има един стар, вероятно проходим път, който тръгва от градината на Маккой и стига до ТР-90. Някъде към седем и половина в петък сутринта Барби, Ръсти, Роми, Джулия и Пит Фрийман пътуваха по него. Барби вярваше на Кокс, но не и на снимките (на обрасли с трева коловози), заснети от двеста мили височина, така че бе взето решение да пътуват с микробуса, който Ърни Калвърт открадна от паркинга на Големия Джим Рени. Барби беше готов да зареже това превозно средство, ако то заседнеше някъде. Пит беше останал без фотоапарат — дигиталният му никон беше спрял да работи, когато той се беше приближил до кутийката.

— Извънземните не обичат папараците, братле — каза Барби. Мислеше си, че казва нещо смешно, но когато ставаше въпрос за фотоапарата му, Пит губеше чувството си за хумор.

Микробусът на телефонната компания успя да стигне до Купола и петимата се загледаха в двата огромни хеликоптера СН-47, които се спускаха, поклащайки се, към една неокосена ливада. Пътят продължаваше от другата страна, където перките на хеликоптерите бяха вдигнали големи облаци прах. Барби и останалите заслониха очите си с ръце, което беше абсолютно излишно, защото прахолякът се разнасяше настрани, когато достигнеше до Купола.

Хеликоптерите кацаха внимателно и благоприлично, като дебели дами, които се настаняват в твърде тесни театрални столове. Барби чу неприятно стържене на метал в камък и преди да направи нов опит за кацане, хеликоптерът отляво се премести на трийсетина метра встрани.

От отворената врата на едната машина изскочи човек, който закрачи към Купола, размахвайки нетърпеливо ръце в опит да се предпази от прахоляка. Барби веднага позна дребната набита фигура на полковника. Щом се приближи, Кокс забави крачка и протегна напред едната си ръка като слепец, който се бои да не се блъсне в нещо. След това започна да отупва прашните си дрехи.

— Хубаво е, че сте на свобода, полковник Барбара.

— Да, сър.

Кокс погледна настрани.

— Здравейте, госпожице Шамуей. Здравейте и вие, Приятели на Барбара. Искам да ми разкажете всичко, но бързо, защото в другия край на града започва едно малко шоу, на което трябва да присъствам.

Кокс посочи зад рамото си, където войниците вече разтоварваха десетина вентилатора „Еър Макс“ и генераторите им. Барби се зарадва, когато видя, че са от големите — от тези, с които се подсушават наводнени тенискортове и писти. Всеки един от тях беше прикрепен към двуколесна ръчна количка. Според Барби мощността на генераторите не бе по-голяма от двайсет конски сили. Той се надяваше, че тази мощност ще стигне.

— Първо, искам да ми кажете, че тези машинарии няма да се наложи да влизат в действие.

— Не съм съвсем сигурен — отговори Барби, — но се опасявам, че може да се наложи да влязат в действие. Май ще трябва да закарате вентилатори и до шосе 119, където местните ще се срещнат с роднините си.

— Довечера — отговори Кокс. — Засега това можем да направим.

— Вземете няколко от тези — предложи Ръсти. — Трябва много яко да сме загазили, за да ни потрябват всичките.

— Няма как, приятелю. Ако можехме да пресечем въздушното пространство на Честърс Мил, вероятно щеше да се получи, но тогава нямаше да има проблем, нали така? А и пускането на задвижвани с генератори промишлени вентилатори там, където се провежда свиждането, ще осуети намеренията ни. Никой няма да може да чуе нищо. Тези бебчета са доста шумни. — Той погледна часовника си. — Сега да видим какво ще успеете да ми разкажете за петнайсет минути.

Подранилият Хелоуин

1.

В осем без петнайсет почти новата хонда „Одисей“ на Линда Евърет спря пред товарната рампа зад „Бърпис“. Търстън седеше отпред до Линда. Децата (твърде притихнали, като се има предвид, че очакваха да има приключения) се бяха настанили на задната седалка. Ейдън прегръщаше главата на Одри. Кучето, усетило вероятно мъката на малкото момче, понасяше търпеливо всичко.

Линда беше изпила три аспирина, но рамото й продължаваше да пулсира. Не можеше да прогони образа на Картър Тибодо от съзнанието си. И миризмата му — смесица между смрадта на пот и уханието на одеколон. Имаше чувството, че всеки момент зад тях ще спре полицейска кола, която ще блокира пътя им за бягство. Следващият „изстрел“ ще попадне право в задника ти. Независимо дали децата гледат или не.

Той ще го направи. Ще го направи.

Тя копнееше да се отдалечи колкото се може повече от новия верен помощник на Рени.

— Вземи цяла ролка и ножиците за метал — каза тя на Търстън. — Под онази кутия от мляко са. Ръсти ми каза.

Търстън беше отворил вратата, но не излизаше.

— Не може така. Ами ако на някой друг му потрябва?

Тя не искаше да спори с него, защото усещаше, че ще се разкрещи и така ще изплаши децата.

— Добре де. Само побързай. Тук сме като в задънена улица.

— Ще действам бързо.

Обаче на нея й се стори, че той ужасно бавно отрязва листове от оловната ролка. Едва се сдържа да не покаже главата си през прозореца и да не го попита дали се е родил туткав като бабичка, или впоследствие е станал такъв.

„Мълчи си. Снощи той загуби скъп за него човек.“

„Да, но ако не побързаме, може да загубя всичко.“

По главната вече имаше хора; вървяха към шосе 119 и фермата на Динсмор, твърдо решени да заемат най-добрите места. Линда подскачаше всеки път, когато заечаваха полицейските високоговорители: „Забранено е придвижването с автомобили по магистралата! Изключение се прави само за инвалидите.“

„Тибодо е умен, усетих, че подуши нещо. Ами ако се върне и види, че микробусът го няма? Ще тръгне ли да го търси?“

Междувременно Търстън продължаваше да реже парчета от покривната ролка. Той погледна към колата и Линда си помисли, че всичко вече е готово, но не беше, той просто мереше на око предното стъкло. Отново започна да реже, отделяйки ново парче. Дали не се опитва да я побърка? Глупава идея, обаче веднъж влязла в съзнанието й, отказваше да го напусне.

Тя все още усещаше как Тибодо се отърква в задника й. Как ожулва бузата й с наболата си брада. Как стиска гърдите й. Беше си казала, че не трябва да поглежда какво има отзад на дънките й, след като ги свали, но не се беше въздържала. Думата, която тогава дойде в съзнанието й, беше „слуз“ и тя с мъка задържа закуската си. Това също щеше да му хареса, ако беше разбрал.

По челото й изби пот.

— Мамо? — рече Джуди в ухото й. Линда подскочи и изписка. — Съжалявам, не исках да те стресна. Дай ми нещо за ядене.

— Не сега.

— Онзи мъж защо крещи от високоговорителите?

— Мила, не ми се говори сега.

— Не си в настроение?

— Да, мъничко. А сега си седни на мястото.

— Ще видим ли тати?

— Да. — „Освен ако не ни хванат, а мен не ме изнасилят пред очите ти.“ — Сега седни.

Търстън най-накрая приключи и тръгна към колата. „Благодаря на Господ за малките неща. С тези листове, които носи, преспокойно може да се бронира цял танк“ — помисли си Линда.

— Видя ли? Хич не е зле, мамка му.

Децата се изкикотиха, Линда имаше чувството, че груба пила пили мозъка й.

— Който псува, трябва да сложи четвърт долар в буркана, господин Маршал — каза Джанел.

Леко объркан, Търстън сведе глава. Беше мушнал ножиците в колана си.

— Пак ще ги оставя под кутията от мля…

Преди да успее да се доизкаже, Линда сграбчи ножиците, като геройски се въздържа да не ги забие до дръжките в тесните му гърди, и излезе от микробуса, за да ги остави на мястото им.

Точно в този момент една кола се плъзна зад микробуса и прегради пътя към Уест Стрийт.

2.

На върха на Таун Комън Хил, под пресечката на Хайленд Авеню и главната, беше паркиран хамърът на Джим Рени. Отдолу долиташе грохотът на високоговорителите, които призоваваха хората да зарежат колите си и да тръгнат пеш, ако не са инвалиди. Част от вървящите по тротоара хора носеха раници. Големия Джим гледаше тълпата с онзи вид многострадално презрение, което е присъщо единствено на управниците, вършещи работата си по принуда.

Срещу „прилива“ вървеше един мъж — Картър Тибодо. Придвижвайки се в средата на улицата, той от време на време изблъскваше настрани изпречилите се на пътя му хора. Когато стигна до хамъра, той отвори предната дясна врата, седна вътре и избърса потното си чело с ръка.

— Добър е този климатик. Още няма осем часът, а вече е поне двайсет и четири градуса. И въздухът мирише на шибан, мръсен пепелник. Извинявай за грубия език, шефе.

— Извади ли някакъв късмет?

— Не бих казал. Говорих с полицайката. Бившата полицайка. Другите са се чупили.

— Знае ли нещо?

— Не. Не знае къде е докторът. Уетингтън се е отнасяла към нея като към гъба, държала я е на тъмно и я е хранела с лайна.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Децата й при нея ли са?

— Да. И хипито също. Онзи, дето оправи сърцето ти. Както и двете деца, които Младши и Франки намериха край езерото. — Картър се позамисли. — Като се има предвид, че неговото гадже е мъртво, а нейният съпруг го няма, той и Евърет вероятно ще започнат да се чукат още тази седмица. Шефе, ако смяташ, че трябва пак да я посетя, ще го направя.

Големия Джим вдигна показалеца си от волана и го разклати, за да покаже, че не е необходимо. Вниманието му бе насочено другаде.

— Погледни ги, Картър.

Картър вече ги гледаше. Трафикът се засилваше с всяка минута.

— Повечето от тях ще стигнат до Купола преди девет, а техните смотани роднини ще пристигнат в десет. Най-рано в десет. Дотогава ще станат добрички и ще ожаднеят. Към обяд онези, които не си носят вода, ще започнат да пият кравешка пикня от езерцето на Олдън Динсмор, Бог ги обича. Бог сигурно ги обича, защото повечето са твърде тъпи, за да работят, и твърде нервни, за да крадат.

Картър се изсмя гръмко.

— Тъкмо с това трябва да се справим ние — каза Рени. — С тълпата. С нещастното простолюдие. Какво искат те, Картър?

— Не знам, шефе.

— Знаеш, знаеш. Искат храна, Опра Уинфри, кънтри музика и топло легло, в което след залез-слънце да чукат грозотиите си. За да могат да направят деца, приличащи на самите тях. Боже мой, ето идва един член на това племе.

Началник Рандолф се тътреше нагоре по хълма, бършейки зачервеното си лице с носна кърпичка.

На Големия Джим в момента му се изнасяше лекция.

— Нашата работа, Картър, е да се грижим за тях. Може и да не ги харесваме, може понякога да си мислим, че не си струва, но такава работа ни е дал Господ. Само че за да я вършим, трябва първо да сме се погрижили за себе си, затова преди два дена в офиса на градския секретар беше складирано голямо количество пресни плодове и зеленчуци, взети от „Фуд Сити“. Не знаеше това, нали? Е, нищо. Ти се движиш една крачка пред тях, аз — една крачка пред теб, и така и трябва да бъде. Изводът е прост: Господ помага на онези, които помагат на себе си.

— Да, сър.

Рандолф пристигна. Задъхваше се, под очите му имаше тъмни кръгове, освен това изглеждаше отслабнал. Големия Джим натисна копчето, с което се сваля прозорецът.

— Влез да се поохладиш, началник. — Когато Рандолф тръгна да заобикаля, за да седне на пасажерското място отпред, Големия Джим добави: — Не там, Картър е седнал отпред. — Усмихна се. — Седни отзад.

3.

Пътят на хондата не беше препречен от полицейска кола, а от линейка. Зад волана беше Дъги Туичъл. Джини Томлинсън, която държеше спящо бебе в скута си, беше седнала отдясно. Задната врата се отвори и Джина Буфалино слезе от линейката. Все още носеше сестринска униформа. Момичето, което я последва, Хариет Бигълоу, беше с дънки и фланелка с надпис: „Олимпийски отбор по целуване на САЩ“.

— Какво… какво… — заекна Линда. Сърцето й биеше като полудяло, а главата й пулсираше толкова силно, та имаше чувството, че тъпанчетата й пърхат.

Туич каза:

— Ръсти се обади и каза да отидем в овощната градина на Блек Ридж. Дори не знаех, че там горе има овощна градина, но Джини знаеше и… Линда? Скъпа, бледа си като призрак.

— Добре съм — отговори тя и разбра, че има опасност да припадне. Ощипа меката част на ушите си, трик, който беше научила преди години от Ръсти. Както много от неговите народни методи за лечение (счукването на мастни образувания с гърба на дебела книга беше един от тях) и този подейства. Когато заговори отново, гласът й звучеше по-нормално:

— Казал ви е първо да дойдете тук?

— Да. За да вземем малко от онова. — Той посочи оловната ролка, която лежеше на рампата. — Каза, че няма смисъл да рискуваме. Ще ми трябват обаче онези ножици.

— Чичо Туич! — извика Джанел и се хвърли в прегръдките му.

— Как си, кремче? — Той я залюля, а после я остави на земята. Джанел се приближи до прозореца на линейката и се загледа в бебето. — Как й е името?

— Това е той — отговори Джини. — Казва се Литъл Уолтър.

— Супер!

— Джани, качвай се в микробуса, трябва да тръгваме — настоя Линда.

Търстън попита:

— А кой ще наглежда болните, вие?

Джини изглеждаше притеснена.

— Никой. Ръсти каза, че ако няма болен, който се нуждае от постоянни грижи, можем да напуснем, без да му мислим много-много. Само Литъл Уолтър има нужда от постоянни грижи, така че го взех и отпрашихме. Туич казва, че вероятно ще ни се удаде възможност да се върнем.

— Дано на някой му се удаде такава възможност — промърмори мрачно Търстън. Линда беше стигнала до извода, че този човек си е малко мрачен. — Три четвърти от жителите на града трамбоват шосе 119 на път за мястото на свиждане. Въздухът е лош, а към десет часа, когато ще пристигнат автобусите с посетителите, температурата вероятно ще достигне трийсет градуса. Не съм чул Рени да е организирал поставянето на тенти. Днес вероятно много хора ще се разболеят. Късмет ще е, ако има само топлинни удари и пристъпи на астма; възможни са и сърдечни удари.

— Приятели, май трябва да се връщаме — каза Джина. — Чувствам се като плъх, напускащ потъващ кораб.

— Не! — отсече рязко Линда и всички, дори Одри, я погледнаха. — Ръсти каза, че ще се случи нещо лошо. Може и да не е днес… но може и да е. Взимайте оловни листове за прозорците на линейката и тръгвайте. Аз не искам да се мотая повече тук. Един от главорезите на Рени ме посети тази сутрин и ако мине покрай къщата и види, че микробусът го няма…

— Тръгвай тогава, тръгвай — каза Туич. — Ще дръпна линейката назад, за да можете да излезете. Не минавайте по главната, вече е задръстена.

— Главната? Покрай участъка? — Линда потрепери. — Не, благодаря. Ще стигнем до Хайленд по Уест Стрийт.

Туич седна зад волана на линейката, а двете млади сестри се настаниха отзад, като преди да влезе, Джина подозрително изгледа Линда.

Линда погледна първо спящото бебе, по чието личице беше избила пот, а после и Джини.

— Предполагам, че двамата с Туич ще можеше да се върнете в болницата тази вечер, за да видите как вървят нещата там. Кажете, че сте отишли на повикване в Нортчестър, или нещо такова. Каквото и да правите обаче, не споменавайте Блек Ридж.

— Няма.

Линда си помисли: „Лесно е да се каже. Но сигурно ще се разприказвате, ако Картър Тибодо ви наведе над мивката.“

Тя избута Одри назад, затвори плъзгащата се врата и се настани зад кормилото на хондата.

— Да се махаме оттук — каза Търстън и седна до нея. — Не ме е тресла така параноята от седемдесетте години.

— Добре — отговори тя. — Защото, който го тресе параноя, внимава.

Тя заобиколи линейката и подкара по Уест Стрийт.

4.

— Джим — каза седящият на задната седалка на хамъра Рандолф, — мислех си за тази акция.

— Така ли. Защо не ни споделиш какво е родил мозъкът ти, Питър?

— Аз съм началник на полицията. Ако трябва да избирам дали да контролирам тълпата край фермата на Динсмор, или да поведа акцията по завземането на нарколабораторията, която вероятно ще бъде охранявана от въоръжени наркомани… е, знам какви са ми задълженията, така да се каже.

На Големия Джим не му се спореше по този въпрос. Знаеше, че е излишно да се спори с глупаци. Рандолф нямаше представа какви оръжия са струпани в радиостанцията. Всъщност Големия Джим също нямаше представа (нито пък подозираше каква изненада е приготвил Буши), но поне можеше да си представи най-лошия вариант — умствен подвиг, на който този униформен дърдорко като че ли не беше способен. „А ако на Рандолф му се случи нещо… е, мисля, че Картър може да го замени доста успешно“.

— Добре, Пит — каза той. — Няма да заставам между теб и дълга ти. Ти си новият началник, а Фред Дентън е твоят заместник. Това удовлетворява ли те?

— Удовлетворява ме, разбира се! — Рандолф изду гръдния си кош. Приличаше на тлъст петел, който се кани да изкукурига. Големия Джим, който не се славеше с чувството си за хумор, едва се въздържа да не се разсмее.

— Тогава отиди в участъка, за да събереш хората си. Общинските камиони, нали помниш?

— Да! И атакуваме по обяд! — Той размаха юмрука си във въздуха.

— Минете през гората.

— А, Джим, искам да поговорим за това. Изглежда ми малко сложно. Гората зад радиостанцията е доста гъста… ще има отровен бръшлян… и отровен дъб, което е още по-по…

— Има черен път дотам — прекъсна го Големия Джим. Търпението му вече се изчерпваше. — Минете по него. Изненадайте ги в гръб.

— Но…

— По-добре отравяне с бръшлян, отколкото куршум в главата. Приятно ми беше да поговорим, Пит. Хубаво е, че си толкова… — Какъв точно беше той? Надут? Смешен? Малоумен?

— Толкова отдаден на службата — намеси се Картър.

— Благодаря ти, Картър. Точно това си мислех. Пит, кажи на Хенри Морисън да се заеме с опазването на реда край шосе 119. И да минете по черния път.

— Наистина смятам, че…

— Картър, излез да му отвориш вратата.

5.

— Мамичката му! — възкликна Линда и сви рязко вляво. Микробусът скочи върху тротоара. Намираха се на стотина метра от кръстовището на главната и Хайленд. Разклащането накара трите момичета да се разсмеят, но Ейдън ококори уплашено очи и отново сграбчи многострадалната глава на Одри.

— Какво? — подвикна Търстън. — Какво?

Тя паркира на нечия морава, зад един голям дъб. Микробусът обаче също беше голям, а и дървото беше загубило повечето от листата си. Трудно й беше да повярва, че са се скрили добре.

— Хамърът на Рени е паркиран насред проклетото кръстовище.

— Тази псувня беше голяма — каза Джуди. — Половин долар в буркана.

Търстън проточи врат.

— Сигурна ли си?

— Да не си мислиш, че и някой друг има такъв огромен джип?

— О, мамка му! — изпсува Търстън.

— Буркана! — казаха едновременно Джуди и Джанел.

Устата на Линда пресъхна, а езикът й залепна за небцето. Тибодо излизаше от джипа. Ако погледнеше към тях…

„Ако ни забележи, ще го прегазя“ — помисли си тя. Извратена или не, тази мисъл я поуспокои.

Тибодо отвори задната врата на хамъра. Питър Рандолф излезе отвън.

— Онзи човек се чеше по задника — информира ги Алис Епълтън. — Мама казва, че това значи, че ще ходи на кино[1].

Търстън Маршал прихна да се смее, а Линда, която допреди малко не вярваше, че нещо може да я разсмее, се присъедини към него. Скоро всички започнаха да се смеят, дори Ейдън, който едва ли разбираше кое му е толкова смешното. Линда също не беше сигурна, че разбира.

Рандолф се спусна надолу по хълма, като продължаваше да подръпва дъното на униформените си панталони. Нямаше причина това да им е толкова смешно, но те се заливаха от смях.

Одри се разлая, тъй като не искаше да се дели от колектива.

[1] Picking his seat — чеше се по задника, но значи и „избира си място за сядане“. — Б.пр. ↑

6.

Някъде лаеше куче.

Големия Джим го чу, но не си направи труда да се обърне. Изпитваше задоволство, гледайки как Питър Рандолф крачи надолу по хълма.

— Виж го само как се пощипва отзад — подметна Картър. — Ако беше жив, баща ми щеше да каже, че той ще ходи на кино.

— Ще ходи единствено в Радиото на Исус — отговори Големия Джим, — а ако прояви твърдоглавие и атакува фронтално, това може да е последното място, на което ще отиде. Хайде да се отправим към общината, за да погледаме този карнавал по телевизията. Когато ни писне, искам да намериш доктора-хипар и да му кажеш, че ако се опита да офейка, ще го тикнем в затвора.

— Да, сър. — С удоволствие щеше да изпълни тази задача. Помисли си, че би могъл отново да навести бившата полицайка, като този път свали гащичките й.

Големия Джим включи на скорост и бавно подкара надолу по хълма; предупреждаваше с клаксона хората, които не се отдръпваха достатъчно бързо от пътя му.

Когато зави по алеята пред общината, хондата подмина кръстовището и се насочи към изхода на града. В горната част на Хайленд Стрийт нямаше хора и Линда даде газ. Търстън Маршал запя „Колелата на автобуса“ и след малко децата започнаха да му пригласят.

Линда, която с всеки изминат метър ставаше по-спокойна, също се включи.

7.

В Честърс Мил е дошъл денят за свиждане и хората, които вървят към фермата на Динсмор, където само преди пет дена Джо Макклачи направи неуспешна демонстрация, тръпнат в очакване. Те са изпълнени с надежда (някои от тях даже се чувстват щастливи), въпреки онзи спомен и въпреки топлината и миризмата. Хоризонтът зад Купола изглежда замъглен, а небето е притъмняло заради натрупалите се прахови частици. Когато човек погледне право нагоре, нещата изглеждат по-добре, но не много по-добре — синевата жълтее, сякаш е око, заболяло от катаракт.

— Така изглеждаше небето през седемдесетте години, когато фабриките за хартия работеха на пълни обороти — казва Хенриета Клавард — възрастната жена с натъртения задник. Тя предлага бутилка джинджифилова бира на Петра Сиърлс, която върви до нея.

— Не, благодаря — отговаря Петра. — Имам малко вода.

— А водка добавила ли си? — пита старицата. — Защото аз съм добавила. Петдесет на петдесет, скъпа; наричам този коктейл „канадска ракета“.

Петра взима бутилката и отпива голяма глътка.

— О! — възкликва тя.

Хенриета кимва сериозно.

— Да, госпожо. Не е модерен, но веднага подобрява настроението на човек.

Много от хората носят лозунги, които смятат да покажат на тези отвън (и на камерите, разбира се); приличат на зрители на утринно телевизионно шоу. С тази разлика, че лозунгите, които се вдигат на телевизионните програми, винаги са весели. Повечето от тези не са. Някои от тях са останали от миналата неделя и гласят: „Бийте управниците“ и „Пуснете ни, по дяволите!“. Има и нови: „Правителствен експеримент, защо?“ „Престанете да се криете“, „Ние сме човешки същества, а не морски свинчета“. Лозунгът на Джони Карвър гласи: „Спрете веднага това, в името на Господ! Преди да е станало късно!“ Лозунгът на Фрида Морисън пита разпалено: „Заради чии престъпления умираме?“ Само посланието на Брус Ярдли е съвсем позитивно. Върху двуметров прът той е закачил син картон (то се извисява над всички останали лозунги), на което пише: „Здравейте, мамо и татко! Обичам ви!“

В деветдесет процента от посланията има откъси от Библията. Бони Морел — жената на собственика на склада за дърва — носи табела, която гласи: „Не им прощавайте, защото те знаят какво вършат!“ Тази на Трина Коул гласи: „Господ е мой пастир“, а отдолу е нарисувано нещо, което смътно прилича на овца.

Дони Барибо е успял да измисли само следното: „Молете се за нас.“

Марта Едмъндс, която понякога наглежда децата на семейство Евърет, не е сред „поклонниците“. Бившият й съпруг живее в Южен Портланд, но тя се съмнява, че той ще се появи, а и какво би могла да му каже, ако се появи? Не плащаш навреме издръжката, нещастнико? Тя се придвижва по Битч Роуд, а не по шосе 119. Не й се налага да трамбова пеш, кара акурата си с надут до дупка климатик. Отправила се е към малката спретната къщурка, където Клейтън Брейси е прекарал старините си. Той й е прапрачичо (или нещо такова) и при все, че не е съвсем сигурна какви точно роднини са, тя знае, че той има генератор. Ако генераторът все още работи, тя ще може да гледа телевизия. Освен това иска да се убеди, че чичо Клей е добре — добре за човек, който е на сто и пет години и чийто мозък се е превърнал в овесена каша.

Клейтън Брейси не е добре. Той вече не е най-възрастният жив жител на града. Седи на любимия си стол в дневната; очуканата емайлирана подлога е в скута му, а „столетническият“ бастун, с който е бил награден, е подпрян на стената. Съвсем е изстинал.

Няма я Нел Тууми — неговата праправнучка и основна помощничка. Тя е отишла при Купола заедно с брат си и зълва си.

Марта казва:

— О, чичо, съжалявам, но май вече беше време.

Отива в спалнята, взима чист чаршаф от шкафа и го мята върху възрастния мъж. Все едно той е мебел в изоставена къща. И сега наистина заприличва на мебел — на висок скрин. Марта чува, че генераторът пърпори отзад и си казва: „Защо пък не.“ Включва телевизора, настройва го на Си Ен Ен и сяда на канапето. Това, което вижда на екрана, я кара да забрави, че компания й прави труп.

Вижда снимка, заснета с камера с мощен обектив от хеликоптер, кръжащ над битпазара в Мотън, където ще паркират автобусите с посетителите. Неколцина от местните вече са стигнали до Купола. Зад тях се точи шествие, което стига чак до „Фуд Сити“. Гражданите няма как да не бъдат оприличени на пъплещи мравки.

Някакъв репортер дрънка, използвайки думи като „прекрасно“ и „изумително“. Когато той за втори път казва: „Никога не съм виждал такова нещо“, Марта изключва звука, мислейки си: „Никой не е виждал, задник такъв.“ Кани се да стане, за да види дали в кухнята няма нещо за хапване. „Може би не трябва да ям тук, та нали в стаята има труп, но съм гладна, по дяволите!“ Тогава екранът се разделя на две части. Отляво показват (пак снимат от хеликоптер) как от Касъл Рок тръгва колона автобуси, а отдолу се появява съобщение: „Посетителите ще пристигнат малко след десет часа.“

Значи има време да си приготви нещо за хапване.

Марта намира бисквити, фъстъчено масло и нещо още по-хубаво — три бутилки студен будвайзер. Слага храната на поднос, занася я в дневната и се настанява удобно.

— Благодаря ти, чичо — казва тя.

Дори при изключен звук (особено при изключен звук) двете картини приковават вниманието й. Тя ги гледа като хипнотизирана. След като изпива първата бира, на Марта започва да й се струва, че неудържима сила ще се срещне с неподвижен обект, чуди се дали ще последва сблъсък, а след него и експлозия.

Оли Динсмор е на хълмчето, където копае гроб на баща си. Обляга се на лопатата и се заглежда в пристигащите — двеста, след това четиристотин, след това осемстотин. Най-малко осемстотин. Вижда жена, която носи бебе на гърба си, и се чуди дали тя е с всичкия си. Много е топло, а тя дори не е сложила шапка на главата му. Пристигналите стоят под палещото слънце, оглеждат се и чакат напрегнато автобусите. Оли си мисли, че след като данданията свърши, ги чака бавен и тъжен поход по обратния път. Чак до града в следобедната жега. Отново се захваща за работа.

Дузина от новите полицаи, водени от Хенри Морисън, паркират колите си зад събиращата се тълпа, от двете страни на пътя, като оставят бурканите да присветват. Последните две полицейски коли ще пристигнат по-късно, защото Хенри е заповядал на водачите им да натъпчат багажниците с туби с вода (ще ползват крана в пожарната служба, където има генератор, чието гориво вероятно ще стигне за поне две седмици). Водата няма да стигне — количеството й е нищожно, като се има предвид броят на хората, — но нищо повече не могат да направят. Ще дават вода само на хората, на които им прилошее. Хенри знае, че ще има такива, но се надява да не са много. Проклина Джим Рени за това, че не е взел необходимите мерки. Знае, че на Рени не му пука, и смята, че това прави нехайството му още по-осъдително.

В една кола е с Памела Чен — от всички нови „специални заместници“ вярва единствено на нея — и когато вижда огромното множество, й казва да се обади в болницата. Иска линейката да дойде тук за всеки случай. Тя се връща след пет минути с новини, които Хенри намира едновременно за невероятни и напълно очаквани. Памела казва, че една от пациентките — млада жена, постъпила рано сутринта в болницата със счупена китка — е вдигнала телефона на рецепцията. Обяснила, че медицинският персонал го няма и че линейката липсва.

— Е, това вече е прекрасно — промърморва Хенри. — Надявам се, че уменията ти за оказване на първа помощ са на ниво, Пами, защото май ще се наложи да ги използваш.

— Знам какво се прави при проблеми със сърцето и белия дроб.

— Добре. — Той посочва Джо Боксър, зъболекарят, който обича вафли „Его“. Боксър е завързал синя кърпа на ръката си и от време на време показва на хората къде да вървят (повечето не му обръщат внимание). — Ако някой го заболи зъб, онзи надут задник може да помогне.

— Ще помогне само на тези, които си платят — отговаря Памела. Тя е имала вземане-даване с Джо Боксър (преди време й никнеше мъдрец). Тогава той беше споменал, че работи на принципа „услуга за услуга“, като оглеждаше гърдите й по начин, който тя изобщо не беше харесала.

— Мисля, че в багажника на колата ми има една бейзболна шапка — казва Хенри. — Вземи я и я занеси там. — Той сочи жената, която носи гологлаво бебе на гърба си. — Сложи я на главата на бебето и кажи на майка му, че е идиотка.

— Ще я сложа, но няма да кажа нищо на майка му — отговаря спокойно Памела. — Това е Мери Лоу Костас. На седемнайсет е и от една година е омъжена за камионджия, който е двойно по-възрастен от нея. Сигурно се надява, че той ще дойде да я види.

Хенри въздъхва:

— И все пак е идиотка, макар че май и аз съм бил идиот на нейната възраст.

Хората продължават да прииждат. Някакъв човек, който очевидно не се е запасил с вода, носи обемиста аудиосистема, от която струи госпъл музика. Двама от приятелите му разгъват плакат, на който пише: „Моля ви, спасете ни“.

— Нещата вървят на зле — казва Хенри и е прав, разбира се, макар и да няма представа колко зле ще станат.

Нарастващата тълпа чака на слънцето. Хората със слаби мехури се облекчават в храсталаците западно от пътя. Повечето се връщат изподрани. А една пълна жена (Мейбъл Олстън; тя страда и от диабет) си навяхва глезена, пада и започва да крещи; накрая идват двама мъже и я изправят на здравия й крак. Лени Мичъм — началникът на пощенския клон — (поне до тази седмица, когато пратките престанаха да пристигат) я снабдява с бастун. После казва на Хенри, че Мейбъл трябва да бъде откарана в града. Хенри отговаря, че не може да осигури кола, и добавя, че пострадалата ще се наложи да си почива тук, под някоя сянка.

Лени започва да размахва ръце.

— Ако не си забелязал, от едната страна има пасище, а от другата — трънаци. Няма сянка.

Хенри посочва обора на Динсморови.

— Там има сянка.

— Но разстоянието е поне половин километър! — възкликва възмутено Лени.

Разстоянието е двойно по-малко, но Хенри не спори.

— Сложи я на предната седалка на колата ми.

— Много е топло на слънце — казва Лени. — Тя има нужда от свеж въздух.

Да, Хенри знае, че трябва да пусне климатика, което означава работещ двигател и разход на бензин. В момента няма недостиг на бензин — ако се приеме, че могат да изпомпат резервоара на „Газ енд Гросъри“, — и той решава сега да не мисли за този проблем.

— Ключът е в стартера — казва той. — Включи на „леко разхлаждане“, ясно?

Лени кима и се отправя към Мейбъл, която обаче не иска да мърда от мястото си, въпреки че по бузите й се стича пот, а лицето й е силно зачервено.

— Не още — изревава тя. — Трябва да си свърша работата.

Лео Ламойн — един от новите полицаи — се приближава към Хенри. Той може да мине и без неговата компания, защото Лео е кух като градинска лейка.

— Как е стигнала там, човече? — пита. Лео Ламойн е от хората, които се обръщат към другите с „човече“.

— Не знам как, но е стигнала — отговаря отегчено Хенри. Започнало е да го мъчи главоболие. — Извикай няколко жени, кажи им да я заведат зад колата ми и да я крепят, докато се изпикае.

— Кои, човече?

— По-едрите — отговаря Хенри и се отдалечава, преди да се е поддал на изкушението да прасне Лео Ламойн по носа.

— Какви са тези полицаи? — пита една от петте жени, които помагат на Мейбъл да се довлече зад кола 3. Там Мейбъл ще се облекчи, придържайки се за задната броня, а помощничките й ще направят кордон около нея, за да бъде запазено благоприличие.

На Хенри му се приисква да отговори, че полицаите са неподготвени заради безстрашните им лидери Рени и Рандолф, но решава да си трае. Знае, че предната вечер си е навлякъл неприятности, като е настоял Андрея Гринъл да бъде изслушана. Отговаря по следния начин:

— Само с такива разполагаме.

За да сме честни, трябва да кажем, че повечето хора, също като „почетната стража“ на Мейбъл, са готови да помогнат на нуждаещите се. Онези, които си носят вода, я поделят с онези, които не си носят. Повечето пестят запасите от живителна течност. Сред всяка тълпа обаче има идиоти и тези тук прахосват водата, без да се замислят. Някои „умници“ се тъпчат с бисквити и солети, без да си дават сметка, че така ще ожаднеят. Бебето на Мери Лоу Костас започва да плаче под бейзболната шапка, която е твърде голяма за главата му. Мери Лоу изважда бутилката с вода, която носи, и започва да мокри зачервените бузки и врата на бебето. Бутилката скоро ще е празна.

Хенри сграбчва Памела Чен и отново посочва Мери Лоу.

— Вземи бутилката й и я напълни от нашите запаси — казва. — Гледай да не те видят много хора, защото иначе водата ще свърши още преди обяд.

Тя изпълнява заповедта и Хенри си мисли, че от нея би могло да стане много добро провинциално ченге.

Никой не си прави труда да погледне къде отива Памела. Това е добре. Когато пристигнат автобусите, тези хора ще забравят за момент, че им е топло и че са жадни. Разбира се, след като посетителите си тръгнат… и пред перспективата за дълго трамбоване обратно към града…

Хрумва му една идея. Оглежда подчинените си и осъзнава, че повечето са тъпанари; Рандолф е взел повечето от тези, които стават за нещо, и ги е повел на някаква тайна мисия. Мисли си, че мисията е свързана с обвиненията на Андрея към Рени относно нарколабораторията, но не му пука особено дали е така. Просто го е яд, че те не са тук и че ще трябва да се оправя сам.

Махва с ръка на човека, който може да му помогне.

— Какво искаш, Хенри? — пита Бил Олнът.

— У теб ли са ключовете от училището?

Олнът, който от трийсет години е портиер в гимназията, кимва.

— Тук са. — Връзката ключове, която виси на колана му, проблясва на слънцето. — Винаги ги нося, защо?

— Вземи четвърта кола — казва Хенри. — Върни се в града колкото се може по-бързо, като внимаваш да не сгазиш някой от закъснелите. Докарай тук един от училищните автобуси. От тези, дето са с четирийсет и четири места.

Олнът не гори от ентусиазъм. Челюстта му е издадена напред по типичния за янките начин, който Хенри като типичен янки познава много добре. Омразната темерутска гримаса означава: „Трябва първо да се погрижа за себе си, приятелче.“

— Да не си се смахнал, не можеш да натъпчеш всички тези хора в един автобус.

— Не всички — отговаря Хенри, — само хората, които няма да могат да се приберат сами. — Сега си мисли за Мейбъл и за бебето на Костас, но знае, разбира се, към три следобед групичката на затруднените ще нарасне.

Челюстта на Бил Олнът се придвижва още по-напред, вече стърчи като носа на кораб.

— Не. Двамата ми синове и жените им идват, така казаха. Ще доведат и децата. Не искам да ги изпусна. А и няма как да зарежа съпругата си. Тя е много разтревожена.

Като слуша тези глупости, на Хенри му идва да раздруса Бил (идва му дори да го хване за гушата, защото не може да търпи егоистите). Не предприема нищо, просто иска ключовете и пита с кой от тях се отваря вратата на гаража. След това казва на Олнът да върви при жена си.

— Съжалявам, Хенри — извинява се Олнът, — но трябва да видя децата и внуците си. Заслужил съм го. Не съм молил куците и слепите да идват тук и нямам намерение да плащам за глупостта им.

— Свестен американец си ти, няма две мнения по този въпрос — изсъсква Хенри. — Махай ми се от главата!

Олнът отваря уста да протестира, но размисля (вероятно е видял пламъчетата в очите на Морисън) и се отдалечава с тежка стъпка.

Хенри извиква Памела, която безропотно се съгласява да се върне в града, само го пита къде, какво и защо. Той й обяснява.

— Добре, но… автобусите с ръчна скоростна кутия ли са. Защото не мога да карам такива с ръчна.

Хенри пита на висок глас Олнът, който стои до Купола заедно с жена си Сара; двамата се взират в пустата магистрала отсреща.

— Номер шестнайсет е с ръчна! — провиква се Олнът. — Всички останали са с автоматична! И й кажи да си сложи колана. Иначе няма да може да тръгне!

Хенри отпраща Памела, като й заръчва да не се помайва излишно. Иска автобусът да пристигне колкото се може по-бързо.

Отначало хората стоят прави, наблюдавайки разтревожено пустия път. След това повечето сядат на земята. Онези, които си носят одеяла, си постилат. Някои се скриват на сянка под лозунгите си. На хората не им е до разговори и затова ясно се чува гласът на Уенди Голдстоун, която пита приятелката си Елън къде са щурците — във високата трева не се чува песента им.

— Да не би да съм оглушала? — пита тя.

Не е оглушала. Щурците или се спотайват, или са мъртви.

В обширното и приятно хладно студио на Радиото на Исус звучат Ърни Келог — Кацата и Хис Дилайт Трио, които изпълняват „Получих обаждане от Рая и от другата страна на линията беше Исус“. Двамата мъже не слушат музика, а гледат телевизия; и те като Марта Едмъндс (която сега пие втората си бира и съвсем е забравила за покрития с чаршаф труп на Клейтън Брейси) са погълнати от двете картини, които показват камерите. Погълнати са като всички в Америка и… да… като всички на света.

— Погледни ги само, Сандърс — прошепва Готвача.

— Гледам ги — отговаря Анди. Той държи Клодет в скута си. Готвача му е предложил и две ръчни гранати, но този път Анди е отказал. Страхува се, че може неволно да дръпне предпазителя на някоя от тях. Гледал е филм, в който се е случило такова нещо. — Интересно е, но не мислиш ли, че трябва да се подготвим за идването на онези?

Готвача знае, че Анди е прав, но не може да откъсне поглед от екрана, на който се виждат колоната от автобуси и предвождащият ги камион, натоварен с видеотехника. Въпреки че снимат от хеликоптер, той разпознава отличителните белези на местността. Посетителите вече се приближават.

„Всички ние се приближаваме“ — мисли си той.

— Сандърс!

— Какво, Готвачо?

Готвача му подава тенекиена кутийка от бонбони.

— Камъкът няма да ги скрие; изсъхналото дърво не дава подслон, а щурецът — утеха. Само че ми убягва къде съм чел това.

Анди отваря кутийката, вижда, че там има шест цигари, и си помисля: „Ето ги войниците на екстаза.“ Очите му се насълзяват, защото никога досега не му е идвала наум толкова поетична мисъл.

— Ще кажеш ли „амин“, Сандърс?

— Амин.

Готвача изключва телевизора с помощта на дистанционното. Иска да види пристигането на автобусите — независимо че е надрусан и обзет от параноя, той като всички други харесва вълнуващите срещи, — но знае, че злите хора може да дойдат всеки момент.

— Сандърс!

— Да, Готвачо.

— Смятам да изкарам „християнския“ камион от гаража и да го паркирам до далечния край на склада. Ако се скрия зад него, ще мога да държа под око гората. — Той вдига Божия воин. Закачените за него гранати се разклащат. — Колкото повече си мисля за това, толкова повече се убеждавам, че ще дойдат оттам. — Отзад минава черен път. Вероятно си мислят, че не го знам, но… — Зачервените очи на Готвача блестят. — … Готвача знае повече, отколкото си мислят хората.

— Зная. Обичам те, Готвачо.

— Благодаря ти, Сандърс. И аз те обичам. Ако дойдат откъм гората, ще ги оставя да излязат на открито, а после ще ги покося с моя „сърп“. Но ние не можем да сложим всичките си яйца в една кошница. Затова искам да отидеш отпред, където бяхме преди няколко дена. Ако се появи някой от тях…

Анди вдиша Клодет.

— Точно така, Сандърс. Но не прибързвай. Изчакай ги да се приближат, тогава стреляй.

— Добре. — В определени моменти Анди има чувството, че живее в сън, сега е един от тези моменти. — Като със сърп.

— Точно така. Но ме слушай сега, Сандърс, защото е важно. Ако започна да стрелям, не идвай веднага при мен. Аз също няма да дойда веднага, ако ти започнеш да стреляш. Може и да се сетят, че не сме заедно, но номерът ми е ясен. Можеш ли да свириш с уста?

Анди мушва два пръста в устата си и изсвирва пронизително.

— Много добре, Сандърс. Впечатляващо.

— Научих се в началното училище — казва той и си мисли: „Когато животът беше много по-прост.“

— Дай ми сигнал само ако ситуацията е неконтролируема. Тогава аз ще дойда. А ако аз свирна, ти ще ми дойдеш веднага на помощ.

— Става.

— Хайде да попушим, Сандърс, какво ще кажеш?

Анди подкрепя предложението.

Седемнайсетте бегълци от града стоят в края на градината на Маккой, стърчат над линията на хоризонта като индианци от уестърн на Джон Форд.

Повечето мълчат, вторачени смаяно в бавното шествие, което се точи по шосе 119. То е на почти единайсет километра от тях, но е видимо, защото тълпата е гъста.

Ръсти, който гледа един много по-близък обект, изпитва огромно облекчение. Сребриста хонда „Одисей“ се придвижва бързо по Блек Ридж Роуд. Той притаява дъх, когато микробусът се приближава до гората и до блестящия пояс, който отново е станал невидим. Обзема го ужас, когато си представя как водачът — вероятно Линда — припада и микробусът катастрофира. Те обаче подминават опасното място. Сторило му се е, че хондата е свила за момент леко встрани, но не е абсолютно сигурен. Скоро ще пристигнат.

Кутията е на стотина метра вдясно от тях, но на Джо Макклачи му се струва, че я усеща — нещо запулсирва дълбоко в мозъка му при всяко присветване на лилавата лампичка. Има вероятност мозъкът му да му играе номера, но се съмнява, че е така.

Барби стои до него, прегърнал е с една ръка госпожица Шамуей. Джо го потупва по рамото и казва:

— Имам лошо предчувствие, господин Барбара. Всички онези хора, струпани заедно. Не е добре.

— Да — отговаря Барбара.

— Те гледат. Кожените глави. Усещам ги.

— И аз също — казва Барби.

— И аз — промълвява тихичко Джулия.

Големия Джим и Картър Тибодо са в конферентната стая, където гледат телевизия; вече не предават картина от въздуха, снима някаква наземна камера. Отначало образът потрепва, сякаш приближава торнадо или е избухнала кола-бомба. Виждат небе, чакъл и бягащи крака. Някой промърморва:

— Хайде, побързайте.

Улф Блитцър казва:

— Камионът с техниката е пристигнал. Те като че ли са се разбързали, но съм сигурен, че всеки момент… да. О, Боже, вижте само това!

Успокоена, камерата се насочва към стотиците жители на Честърс Мил, които се изправят на крака. Приличат на голяма група богомолци, изправящи се след молитва. Тези отзад изблъскват стоящите отпред към Купола. Големия Джим вижда разкривени носове, бузи и устни, притиснати сякаш към някаква стъклена стена. За момент му се завива свят и той разбира на какво се дължи този дискомфорт — за пръв път вижда нещата от гледната точка на външен човек. За пръв път осъзнава каква е жестоката истина. За пръв път се чувства изплашен.

Изстрелът, който проехтява, бива леко приглушен от Купола.

— Стори ми се, че чух изстрел — казва Улф. — Андерсън Купър, ти чу ли нещо? Какво става?

Купър отговаря по сателитния си телефон; гласът му е глух, сякаш се обажда от някоя австралийска пустиня.

— Улф, не сме стигнали още, но пред мен има малък монитор и изглежда, че…

— Вече виждам — казва Улф. — Струва ми се…

— Това е Морисън — подмята Картър. — Той е куражлия. Това мога да кажа.

— Утре ще бъде изритан — отговаря Големия Джим.

Картър вдига вежди и поглежда към него.

— Заради това, което е казал на снощната среща?

Големия Джим посочва помощника си с пръст.

— Умно момче си ти.

Стоящият до Купола Хенри Морисън не мисли за снощната среща, нито за куража, нито дори за задълженията си; той мисли, че ако не предприеме бързо нещо, хората отпред ще бъдат смазани в Купола. Затова стреля във въздуха. Няколко от другите полицаи — Тод Уендълстат, Ранс Конрой и Джо Боксър — също стрелят във въздуха, следвайки примера на началника си.

Крясъците (и стоновете на притиснатите в Купола хора) заглъхват и настава ужасяваща тишина. Хенри заревава в мегафона:

— Разпръснете се! Разпръснете се, по дяволите! Има място за всички, само се разпръснете, мамка ви!

Ругатните действат по-отрезвяващо върху хората в сравнение с изстрелите и въпреки че най-упоритите остават на магистралата (Бил и Сара Олнът и Джони и Кери Карвър са сред тях), останалите започват да се разпръскват покрай Купола. Част от тълпата тръгва надясно, но основното множество се понася наляво, към равното пасище на Олдън Динсмор. Хенриета и Петра, които залитат леко, защото са преполовили бутилката с „канадска ракета“, са сред тази група хора.

Хенри прибира пистолета си в кобура и заповядва на останалите полицаи да сторят същото. Уендълстат и Конрой се подчиняват, но Джо Боксър продължава да стиска евтиния си трийсет и осемкалибров револвер.

— Ха, накарай ме, де — казва подигравателно той и Хенри си помисля: „Това е кошмар. Скоро ще се събудя в собственото си легло, а когато отида до прозореца и погледна навън, ще видя красива и свежа есенна утрин.“

Много от онези, които са избрали да не ходят до Купола (обезпокоителен брой хора са си останали вкъщи, защото изпитват дихателни проблеми), имат възможност да гледат телевизия. В „Дипърс“ са се струпали трийсетина човека. Томи и Уилоу Андерсън са на свиждането, но са оставили крайпътния ресторант отворен, за да могат хората да гледат телевизия на големия екран. Групичката не вдига много шум, ала неколцина проплакват от време на време. Картината е кристална и всичко изглежда изключително вълнуващо.

Не само те са развълнувани от гледката на онези осемстотин човека, които са се подредили покрай невидимата стена и са притиснали дланите си в нея.

Улф Блитцър казва:

— На лицата им е изписан копнеж, какъвто не съм виждал никога преди. Аз… — Задавя се от вълнение. — По-добре да оставя картината да говори.

Той постъпва съвсем правилно, като замлъква. Коментарът му е излишен.

На пресконференцията си Кокс беше казал:

— Посетителите ще слязат от автобусите и ще тръгнат пеш… трябва да стоят на два метра от Купола. Смятаме тази дистанция за безопасна.

Нищо такова не се случва, разбира се. Веднага щом вратите на автобусите се отварят, хората се втурват напред, викайки имената на близките и роднините си. Някои падат и моментално са стъпкани (един ще загине в безредиците, а четиринайсет ще пострадат, шестима от които сериозно). Войниците, които преграждат „мъртвата зона“ пред Купола, са изблъскани встрани. Жълтите ленти, на които пише: „Не преминавай“, падат на земята и изчезват в прахта, вдигната от стотиците бягащи крака. Новодошлите се разпръскват покрай стената на Купола; всички викат имената на съпругите си, съпрузите си, родителите си, синовете си, дъщерите си, годениците си; повечето плачат. Четирима човека са излъгали или са забравили, че имат електронни медицински устройства в телата си. Трима от тях загиват на място, а четвъртият, който не е видял в списъка със забранените устройства да пише нещо за слухови апарати, изпада в кома и след една седмица умира от кръвоизлив в мозъка.

Хората постепенно се подреждат. Телевизионните камери виждат всичко. Те забелязват как местните хора и посетителите се опитват да докоснат дланите си въпреки невидимата преграда, която ги разделя; те заснемат опитите им да се целунат; те проследяват как мъжете и жените се гледат в очите и плачат; те отчитат припадналите от двете страни на Купола и онези, които са се свлекли на колене и са вдигнали ръце в молитва; те запечатват мъжа отвън, който блъска с юмруци преградата, която му пречи да стигне до бременната си съпруга, блъска, докато по стената на Купола не се появяват капчици кръв; те поглеждат към възрастната жена, която се опитва да прокара пръсти по челото на внучката си.

Журналистическият хеликоптер излита отново и започва да кръжи над двойната човешка змия, разпростряла се на петстотин метра. Листата от страната на Мотън танцуват, облечени в ярката си октомврийска премяна; листата от страната на Честърс Мил висят отпуснати. Зад местните хора — по пътя, по полето, сред храстите — се търкалят десетки лозунги. Заради срещата политиката и протестите са останали на заден план.

Кенди Кроули казва:

— Улф, откакто съм репортер, това е най-тъжното и най-странно събитие, което съм отразявала.

Все пак човешките същества имат способността да се приспособяват и лека-полека вълнението и странността започват да избледняват. Неразборията се превръща в обикновено свиждане. А междувременно започват да изнасят пострадалите. От страната на Мил няма палатка на „Червения кръст“. Полицаите настаняват пострадалите под оскъдната сянка, която осигуряват колите, изчаквайки Памела Чен да докара автобуса.

Групата, която ще атакува Радиото на Исус, се е смълчала, смаяна от случващото се. Рандолф им е разрешил да гледат телевизия, защото има още известно време. Той отмята имената в бележника си, после прави знак на Фреди Дентън да дойде при него отвън на стълбите. Очаква Фреди да възнегодува заради това, че му отнема командването (Питър Рандолф цял живот е преценявал другите по себе си), но всичко минава тихо и кротко. Тази работа е много по-сериозна от това да отпращаш старите пияници от магазините и Фреди е доволен, че отговорността няма да тежи върху него. Ако всичко мине добре, ще получи похвала, но ако не мине? Рандолф няма такива притеснения. Един безработен хулиган и един кротък аптекар, който не би се оплакал, ако в супата му има муха? Възможно ли е изобщо да се обърка нещо?

Докато стои на стълбите, по които Пайпър Либи се беше изтъркаляла неотдавна, Фреди разбира, че няма да може да сдаде всичките си отговорности. Рандолф му подава лист, на който са написани седем имена. Едното е това на Фреди. Останалите шест са на Мел Сиърлс, Джордж Фредерик, Марти Арсено, Обри Тоул, Стъби Норман и Лорън Конри.

— Това са твоите хора. Ще минете по черния път — нарежда полицейският началник. — Знаеш ли го?

— Да, отделя се от Битч Роуд. Бащата на Сам Мърляча го направи.

— Не ме интересува кой го е направил — срязва го шефът. — Минете по него. В дванайсет часа ще преведеш хората си през горския пояс. Ще излезете зад радиостанцията. Точно в дванайсет, Фреди. Нито минута по-рано, нито минута по-късно.

— Не трябваше ли всички да минем оттам, Пит?

— Плановете се промениха.

— Големия Джим знае ли, че са се променили?

— Големия Джим е градски съветник, Фреди. А аз съм началник на полицията. Освен това ти си ми подчинен, така че си затваряй устата и ме слушай какво ти приказвам.

— Съжалявам — отговаря Фреди и покрива ушите си с длани по начин, който е доста неприличен.

— Аз ще паркирам на пътя, който минава пред радиостанцията. С мен ще са Стюарт и Фърн. Роджър Килиан, също. Ако Буши и Сандърс направят глупостта да ви нападнат, с други думи, ако чуем изстрели зад радиостанцията, ние тримата ще се появим отзад. Ясно ли е?

— Ъ-хъ. — На Фреди този план всъщност му се вижда доста добър.

— Добре, сега да си синхронизираме часовниците.

— М… моля?

Рандолф въздъхва.

— Трябва да сме сигурни, че показват едно и също време, така пладне ще дойде по едно и също време и за двама ни.

Фреди все още изглежда озадачен, но се подчинява.

Някой от онези вътре в участъка — май е Стъби — изкрещява:

— О, още един гризна дръвцето! Наредили са припадналите като трупи зад колите! — Думите му са посрещнати със смях и ръкопляскания. Полицаите са развълнувани, защото се носят слухове, че при предстоящата акция може да има престрелка.

— Ще се качим в камионите в единайсет и петнайсет — казва Рандолф на Фреди. — Разполагаме с почти четирийсет и пет минути, през които можем да погледаме шоуто по телевизията.

— Искаш ли пуканки — пита Фреди. — Пълно е с пуканки в шкафа над микровълновата печка.

— Може, може.

Хенри Морисън влиза в колата си и изпива бутилка студена вода. Униформата му е мокра от пот; не може да си спомни някога да се е изморявал така (отдава го на лошия въздух), но като цяло е доволен от себе си и от подчинените си. Успели са да предотвратят най-лошото — премазването на хора в Купола. От тази страна никой не е умрял все още и хората се успокояват. От страната на Мотън няколко телевизионни оператори тичат напред-назад и се опитват да заснемат колкото се може повече затрогващи сцени. Хенри разбира, че те се натрапват в личния живот на хората, но предполага, че Америка трябва да види това. А и на повечето като че ли не им пука дали ги снимат или не. На някои даже им харесва да са пред камерите, мислят си, че ще станат известни. Хенри тръгва да търси родителите си; не се изненадва, че не успява да ги открие — те живеят чак в Дери, а и годинките им вече натежават. Съмнява се дали изобщо са пожелали имената им да бъдат включени в лотарията.

От запад се задава хеликоптер, в който се намира полковник Джеймс Кокс. Той също е сравнително доволен от начина, по който протича до момента свиждането. Казали са му, че никой в Честърс Мил не се готви за пресконференция, но не се е изненадал, нито се е притеснил от това. Като се има предвид колко компрометиращи документи е натрупал, по-скоро би се изненадал, ако Рени се появи. По време на дългата си служба Кокс е отдавал чест на много хора и отдалеч подушва високопоставените страхливци.

Тогава Кокс вижда двете дълги редици хора и престава да мисли за Джеймс Рени.

— Изключително — промърморва. — Едно от най-изключителните неща, които съм виждал.

Полицай Тоби Манинг изкрещява:

— Ето, автобусът пристига! — Цивилните не му обръщат внимание — те или разговарят разпалено с роднините си, или все още ги търсят, — но полицаите надават одобрителни викове.

Хенри отива зад колата си и вижда, че голям жълт автобус подминава автокъщата на Джим Рени. Памела Чен може и да не тежи повече от петдесет килограма с мокри дрехи, но се справя отлично с огромния автобус.

Хенри поглежда часовника си и вижда, че е единайсет и двайсет. Мисли си: „Всичко ще мине добре. Всичко ще мине идеално.“

Три големи оранжеви камиона се изкачват по Таун Комън Хил. В третия са се натъпкали Питър Рандолф, Стюарт, Фърн и Роджър, който смърди на пилета. Когато свиват по шосе 119 и се отправят на север към Битч Роуд и радиостанцията, Рандолф се присеща нещо (с мъка се въздържа да не се плесне с длан по челото).

Въоръжени са добре, но са забравили каските и кевларените жилетки.

Да се върнат да ги вземат? Тогава едва ли ще успеят да застанат на позиция преди дванайсет без петнайсет. А и е почти сигурно, че тези жилетки няма да им потрябват. Единайсет срещу двама, и то двама, които вероятно ще са надрусани до козирката.

Глупаво е да се връщат.

8.

Анди Сандърс се беше скрил зад дъба, който използва за прикритие при първото появяване на злите хора. Не беше взел никакви гранати, но беше напъхал под колана си десет пълнителя — шест отпред и четири отзад на кръста. В дървената щайга до краката му имаше още две дузини пълнители. Достатъчно, за да отблъсне цяла армия. Той обаче предполагаше, че веднага ще бъде застрелян, ако Големия Джим изпрати много хора. Та нали е прост аптекар, а не войник.

Едната част от съзнанието му не приемаше това, което той вършеше, но другата част — стимулирана вероятно от амфетамините — изпитваше мрачно задоволство. И се възмущаваше. Големите Джимове по света не трябва да притежават всичко и не трябва да грабят безогледно. Този път няма да има никакви преговори, никаква политика и никакво отстъпление. Ще се бие редом до приятеля си. До духовния си брат.

Анди осъзнаваше, че е нихилистично настроен, но не му пукаше. Досега беше водил спокоен и скучен живот и затова смяташе, че тоталната промяна — възприемането на наркоманския непукизъм — е за добро.

Той чу приближаващите се камиони и погледна часовника си. Беше спрял. Погледна небето и съдейки по положението на бледожълтия слънчев диск, стигна до извода, че е пладне.

Заслуша се в бумтенето на дизеловите двигатели и когато шумът се „разклони“, разбра, че приятелят му е надушил стратегията им — надушил я е, както печените стари защитници надушват начина, по който ще нападат противниците. Част от тях щяха да минат по черния път отзад.

Анди дръпна още веднъж от дебелата си цигара, като се опита да задържи дима максимално дълго, след това издиша, пухтейки. Изгледа тъжно фаса, после го хвърли на земята и го смачка с крак. Страхуваше се, че димът ще издаде позицията му.

„Обичам те, Готвачо“ — помисли си Анди Сандърс и свали предпазителя на автомата си „Калашников“.

9.

Над коловозите на черния път висеше тънка верига. Фреди, който караше първия камион, не се поколеба и я отнесе с предната броня. Водещият камион и този зад него (шофиран от Мел Сиърлс) навлязоха в гората.

Стюарт Бауи беше зад волана на третия камион. Той паркира по средата на Битч Роуд — с предницата към кулата на Радиото на Исус, — после погледна Рандолф, който се беше облегнал на вратата и притискаше полуавтоматичния си пистолет между коленете.

— Карай още километър — заповяда Рандолф, — след това спри и изключи двигателя. — Беше едва единайсет и трийсет и пет. Чудесно. Имаше още много време.

— Какъв е планът? — попита Фърн.

— Планът е да чакаме до дванайсет. Щом чуем изстрели, тръгваме веднага и ги изненадваме отзад.

— Тези камиони са доста шумни — отбеляза Роджър Килиан. — Ами ако ни чуят? Ще се загуби това… как се казваше… моментът на изненада.

— Няма да ни чуят — увери го Рандолф. — Те са в студиото и гледат телевизия на хладно. Даже няма да се усетят какво става.

— Не трябваше ли да облечем бронежилетки? — попита Стюарт.

— Защо да се натоварваме излишно в това топло време? Стига си се тревожил. Чийч и Чонг[1] ще се озоват в ада, преди да са разбрали, че са мъртви.

[1] Комедийно дуо. — Б.пр. ↑

10.

Малко преди единайсет часа Джулия се огледа и видя, че Барби е изчезнал. Отправи се към къщата. Той товареше консерви в багажника на ресторантския микробус. Беше сложил няколко торби и в откраднатия микробус.

— Какво правиш? Миналата вечер ги разтоварихме.

Той се обърна към нея, лицето му беше мрачно и напрегнато.

— Така е, но мисля, че сбъркахме. Може би защото съм близо до кутията, имам чувството, че онази лупа, за която говореше Ръсти, е точно над главата ми. Скоро слънчевите лъчи ще се насочат към нея. Надявам се да греша.

Тя го изгледа изпитателно.

— Има ли още консерви? Ще ти помогна, ако има. Винаги можем да ги разтоварим.

— Да — отговори Барби и й се усмихна измъчено. — Винаги можем да ги разтоварим.

11.

На малката поляна в края на черния път имаше една отдавна изоставена къща. Двата оранжеви камиона спряха пред нея; полицаите слязоха, след което започнаха да разтоварват тежките брезентови торби, на които пишеше: „СЛУЖБА ЗА СИГУРНОСТ“. Върху едната от тях някакъв умник бе надраскал с маркер следното: „Помнете Аламо“. В торбите имаше няколко полуавтоматични пистолета „Хеклер и Кох“, две пушки „Мозберг“ с магазини за осем патрона и амуниции, амуниции, амуниции.

— Ей, Фред — каза Стъби Норман. — Не трябваше ли да носим жилетки, а?

— Ще ги нападнем в гръб, Стъби. Не се тревожи.

Фреди беше притеснен (в стомаха му пърхаха хиляди пеперуди), но се надяваше, че гласът му звучи бодро.

— Ще им предложим ли да се предадат? — попита Мел. — Все пак господин Сандърс е градски съветник.

Фреди беше мислил за това. Беше мислил и за Стената на честта, където висяха снимките на трите ченгета от Честърс Мил, загинали при изпълнение на служебните си задължения след Втората световна война. Не гореше от желание снимката му да се появи на тази стена и тъй като началник Рандолф не го беше инструктирал по този въпрос, той прецени, че има право лично да инструктира другите.

— Ако ръцете им са вдигнати, живеят — отвърна той. — Ако не са въоръжени, живеят. При всички други случай умират. Това представлява ли проблем за някого?

Никой не се обади. Беше единайсет и петдесет и шест. Шоуто скоро щеше да започне.

Той огледа мъжете (и Лорън Конри, която заради суровото си лице и малките си гърди можеше също да мине за мъж), пое си дълбоко дъх и каза:

— Следвайте ме. В редица. Ще спрем в края на гората и ще огледаме.

Опасенията на Рандолф по отношение на отровния бръшлян и отровния дъб се оказаха безпочвени, освен това гората не беше много гъста и макар и натоварени, те се придвижваха бързо. Фреди си помисли, че неговата малка армия преодолява доста майсторски (без да вдига много шум) хвойновите храсти. Започваше да чувства, че всичко ще мине по план. Всъщност тръпнеше в очакване на началото на операцията. Пеперудите бяха отлетели от стомаха му.

Само полека. Тихо и полека. И след това, бам! Няма да се усетят откъде им е дошло.

12.

Готвача, който беше приклекнал зад синия камион, паркиран във високата трева зад склада, ги чу малко след като напуснаха поляната, където старият дом на Вердро бавно потъваше в земята. За изострения му от наркотиците слух и за превъзбудения му мозък те звучаха като стадо бизони, търсещи близкия гьол.

Той изтича до предницата на камиона, коленичи и подпря автомата на бронята. Гранатите, които бяха закачени на цевта на Божия воин, сега лежаха в тревите зад него. Кльощавият му пъпчасал гръб блестеше от пот. Дистанционното беше закачено за колана на „жабешкото“ му долнище на пижама.

„Бъди търпелив — посъветва се той. — Не знаеш колко са. Изчакай ги да излязат на открито и чак тогава стреляй. Опаткай ги набързо.“

Нахвърли няколко пълнителя отпред и зачака, молейки се да не се наложи на Анди да свири с уста. Помоли се и на него да не му се наложи да свири. Помисли си, че е възможно да се измъкнат от тази каша и да поживеят още някой и друг ден.

13.

Фреди Дентън стигна края на гората, отмести един клон настрани с помощта на дулото на пушката си и се огледа. Видя неокосена ливада, по средата на която стърчи радиоантена. Чуваше се ниско жужене, от което пломбите на зъбите му вибрираха. На оградата имаше табели, предупреждаващи: „Висок волтаж“. Едноетажната тухлена сграда на студиото се намираше вляво. По средата имаше голям червен хамбар. Предположи, че хамбарът се използва за склад. Или за нарколаборатория. Или и за двете.

Марти Арсено приседна до него. По униформената му риза се бяха появили тъмни петна пот. В очите му се четеше ужас.

— Какво прави този камион там? — попита той и посочи с пушката си.

— Това е християнският камион — отговори Фреди. — За инвалиди и трудно подвижни хора. Не си ли го виждал из града?

— Виждал съм го, дори съм помагал да го товарят — каза Марти. — Миналата година смених католическата църква със „Светия изкупител“. Защо не е в хамбара? — изблея като недоволна овца той.

— Откъде да знам, а и какво значение има? — попита Фреди. — Те са в студиото.

— Откъде знаеш?

— Там е телевизорът, дават шоуто край Купола по всички канали.

Марти вдигна своя „Хеклер и Кох“.

— Нека за всеки случай да гръмна няколко пъти в камиона. Може там да е сложена бомба. А може онези двамата да се крият там.

Фреди наведе дулото към земята.

— Да не си полудял! Те не знаят, че сме тук, искаш да се издадем ли, какво? Майка ти случайно да е раждала идиот?

— Майната ти — изруга Марти. Позамисли се и добави: — Майната и на майка ти.

Фреди погледна назад.

— Хайде, момчета. Ще прекосим ливадата и ще отидем в студиото. Надникнете през задните прозорци, за да видите къде са. — Ухили се. — Лек път.

Мълчаливецът Обри Тоул каза:

— Ще видим.

14.

Фърн Бауи, който беше в паркирания на Битч Роуд камион, каза:

— Нищо не чувам.

— Ще чуеш — увери го Рандолф. — Само почакай малко.

Беше дванайсет и две минути.

15.

Готвача наблюдаваше как злите хора излизат на открито и започват да пресичат по диагонал ливадата, насочвайки се към задната част на студиото. Само трима от тях бяха облечени в полицейски униформи; четирима носеха сини ризи, които според Готвача трябваше да изпълняват ролята на униформи. Разпозна Лорън Конри (негова стара клиентка от времето, когато продаваше марихуана) и Стъби Норман — местния вехтошар. Разпозна също и Мел Сиърлс — стар клиент и приятел на Младши. Приятел и на покойния Франк Делесепс, което вероятно означаваше, че е един от изнасилваните на Сами. Е, повече никога нямаше да изнасилва.

Седем. Поне от тази страна. От страната на Сандърс? Не се знаеше.

Когато се увери, че това е цялата група, той се изправи, подпря се с лакти на капака на двигателя и изкрещя:

— Гледайте, дойде денят на Бог; ожесточен от яд и гняв, той ще опустоши земята!

Те замръзнаха за момент, после се огледаха. Не се опитаха нито да вдигнат оръжията си, нито да се разпръснат. Готвача видя, че това не са ченгета, а просто кацнали на земята птици, на които не им стига умът да отлетят.

— И ще унищожи грешниците! Исая, тринайсета! Край, шибаняци!

След като изрече проповедта и призива за възмездие, Готвача откри огън, пускайки дълъг откос отляво надясно. Двама от униформените полицаи и Стъби Норман отхвърчаха назад като счупени кукли, опръсквайки буренаците с кръвта си. Оцелелите се отърсиха от вцепенението, което ги беше обзело. Двама се обърнаха и побягнаха към гората. Конри и последният униформен полицай се втурнаха към студиото. Готвача насочи автомата си към тях и отново откри огън. Калашникът изкиха няколко куршума и пълнителят се изпразни.

Конри се плесна по врата, сякаш я беше ужилило насекомо, после се просна по лице в тревата, пририта два пъти и застина неподвижно. Другият — плешив мъж — успя да стигне до задната част на студиото. Готвача не го беше много грижа за двамата, които избягаха в гората, но не искаше да остави плешивкото да се измъкне. Ако свиеше зад ъгъла на сградата, плешивкото сигурно щеше да види Сандърс и да го застреля в гръб.

Готвача махна празния пълнител и презареди.

16.

Фредерик Хауърд Дентън, известен още като Плешивко, не мислеше за нищо, когато стигна до задната част на студиото. Беше видял как Конри пада и беше престанал да мисли. Знаеше единствено, че не иска снимката му да се появи на Стената на честта. Трябваше да се скрие, а това означаваше да влезе вътре. Имаше врата. Зад нея някаква госпъл група пееше „Ще сплетем ръце около трона“.

Фреди сграбчи топката на вратата. Тя отказа да се завърти.

Беше заключено.

Пусна пистолета си на земята, вдигна ръката, с която го беше държал, и изкрещя:

— Предавам се! Не стреляй, предав…

Усети три тежки удара в долната част на гърба. Видя, че по вратата се разплисква кръв, и си каза: „Не трябваше да забравяме бронежилетките.“ След това се свлече, като продължаваше да държи топката на вратата. Светът започна да чезне. Всичко, което Фреди представляваше и което знаеше, се сви, превръщайки се в малка искряща светлинка. Накрая светлинката изгасна и той умря. Ръката му изпусна топката. Беше паднал на колене, а горната част на тялото му беше подпряна на вратата.

17.

Мелвин Сиърлс също не мислеше. Беше видял Марти Арсено, Джордж Фредерик и Стъби Норман да падат пред него и беше зърнал куршум да профучава пред очите му, а подобни събития не се отразяват добре на мисловните процеси.

Мел просто бягаше.

Бягаше слепешката през гората, без да обръща внимание на клоните, които го шибаха по лицето. Падна веднъж, но се изправи и хукна отново. Накрая се озова на поляната, където бяха паркирани камионите. Най-разумно щеше да бъде да се качи на единия и да отпътува, но Мел и разумът в момента не бяха от един отбор. Вероятно щеше да продължи да тича по черния път, докато не стигне Битч Роуд, ако другият оцелял от групата не го беше сграбчил за рамото и не го беше блъснал към дънера на един голям бор.

Това беше Обри Тоул — братът на собственика на книжарницата. Той беше едър, тромав човек със светли очи и затворен характер. Понякога помагаше на брат си Рей при подреждането на рафтовете. Някои от местните го смятаха за глупак, но сега той изобщо не приличаше на глупак. А и очевидно не се беше паникьосал.

— Ще се върна и ще пречукам онзи мръсник — осведоми той Мел.

— Пожелавам ти късмет, приятелю — отговори Мел. Оттласна се от дървото и отново се обърна към черния път.

Обри Тоул го блъсна назад, този път по-силно. Отметна кичура, който падаше в очите му, после насочи пушката си към корема на Мел.

— Никъде няма да ходиш.

До ушите им долетя тракането на автомат. След него — викове.

— Чу ли това — попита Мел. — Искаш да отидеш там?

Обри го гледаше търпеливо.

— Не е нужно да идваш с мен, искам само да ме прикриваш. Ясно? Ако ми откажеш, ще те застрелям.

18.

Началник Рандолф се озъби в напрегната усмивка.

— Врагът е много зает там отзад. Всичко върви според плана. Карай, Стюарт. Право към алеята. Ще слезем и ще отидем в студиото.

— Ами ако са в хамбара? — попита Стюарт.

— Тогава пак ще можем да ги нападнем в гръб. Карай, карай! Не трябва да изпускаме момента.

Стюарт Бауи подкара камиона.

19.

Зад склада се стреляше, но Готвача не беше изсвирил с уста, така че Анди не помръдна от позицията си зад дървото. Надяваше се, че там всичко върви добре, защото при него вече се беше появил проблем — един от общинските камиони се канеше да свие по алеята пред станцията.

Анди започна да се отмества, като гледаше дъбът да е между него и камиона. Машината спря. Вратите се отвориха и отвън излязоха четирима човека. Анди беше почти сигурен, че сред тях са същите тези трима, които дойдоха предишния път… а за господин Пиле нямаше никакво съмнение. Можеше да разпознае от сто километра изцапаните му с курешки зелени ботуши. Злите хора. Беше твърдо решен да не допусне Готвача да бъде изненадан в гръб.

Излезе от прикритието си и тръгна по средата на алеята, държеше Клодет диагонално пред гърдите си. Чакълът хрущеше под краката му, но те не го чуваха, защото двигателят на камиона работеше, а и от студиото се лееше шумна госпъл музика.

Вдигна автомата, но не натисна спусъка; беше решил да изчака удобния момент. Каза си: „Ще ги изчакам да се струпат един до друг.“ Когато се приближиха до вратата на студиото, те наистина се струпаха.

— Ето го господин Пиле и неговите приятели — изрече провлечено Анди като същински Джон Уейн. — Как сте момчета?

Те понечиха да се извърнат към него. „За теб, Готвачо“ — помисли си Анди и откри огън.

Уби братята Бауи и господин Пиле с първия откос, а Рандолф само рани. Извади празния пълнител, както го беше учила Буши, после измъкна пълен пълнител изпод колана на панталоните си и презареди. Началникът на полицията пълзеше към вратата на студиото, от дясната му ръка и десния му крак течеше кръв. Погледна назад; лицето му беше потно, а облещените му очи блестяха.

— Моля те, Анди — прошепна той. — Беше ни заповядано да не те нараняваме, трябваше само да те върнем при Джим, за да можеш да работиш заедно с него.

— Така ли? — Анди се изсмя. — Не на мен тия. Щяхте да вземете всичко това…

Зад студиото проехтя дълъг откос. Готвача можеше да е загазил, можеше да има нужда от него. Анди вдигна Клодет.

— Моля те, не ме убивай! — изкрещя Рандолф и закри лицето си с ръка.

— Само си представи как ще похапваш печено говеждо с Исус — отговори Анди. — Хей, след има-няма три секунди вече ще разпъваш салфетката си.

Куршумите подхванаха Рандолф и го изтъркаляха почти до вратата на студиото. След това Анди се спусна към задната част на сградата, като извади полупразния пълнител и го замени с пълен.

До ушите му долетя пронизително изсвирване.

— Идвам, Готвачо! — извика Анди. — Дръж се, идвам!

Нещо експлодира.

20.

— Прикривай ме! — каза мрачно стоящият в края на гората Обри. Беше свалил ризата си и я беше скъсал на две, след което беше завързал едното парче около челото си, очевидно за да прилича на Рамбо. — А ако смяташ да ме прецакаш, гледай да успееш от първия път, защото иначе ще се върна и ще ти прережа гърлото.

— Ще те прикривам — обеща Мел. Наистина имаше такова намерение. Смяташе, че в гората е на сигурно място.

Вероятно беше прав.

— На онзи луд наркоман няма да му се размине — каза Обри. Дишаше учестено, подготвяйки се психически. — Нещастник. Дрогиран мръсник. — Повиши глас: — Идвам, наркоманче мръсно!

Готвача се беше показал иззад камиона, за да огледа убитите. Насочи вниманието си към гората тъкмо когато Обри Тоул изскочи от нея, крещейки като обезумял.

Тогава Мел започна да стреля и въпреки че куршумите падаха далеч от него, Готвача приклекна инстинктивно. Точно в този момент дистанционното се изхлузи от отпуснатия колан на долнището на пижама му и се изтърколи в тревата. Наведе се да го вземе, но Обри натисна спусъка на автоматичната си пушка. Куршумите зачаткаха по ламарината на камиона и след секунда дясното стъкло се пръсна на хиляди блестящи парченца. Един от куршумите рикошира със свистене от металната лайстна, обрамчваща предното стъкло.

Готвача заряза дистанционното и отвърна на огъня. Но елементът на изненада вече го нямаше и Обри Тоул не стоеше неподвижен като глинена патица, а тичаше криволичейки. Беше се отправил към радиоантената. Не за да се скрие зад нея, а за да отвори „път“ за стрелбата на Сиърлс.

Последният куршум от пълнителя на Обри одра лявата част на главата на Готвача. Рукна кръв и топка косми падна върху кльощавото рамо на Готвача. Той тупна тежко на задника си и едва не изтърва Божия воин. Знаеше, че не е сериозно ранен, но смяташе, че е време Сандърс да му помогне, ако може. Изсвири силно с пръсти.

Обри Тоул стигна оградата на радиоантената в момента, в който Мел отново откри огън откъм гората. Този път Мел се целеше в задната част на камиона. Ламарината разцъфтя като майска роза. Резервоарът експлодира и задницата на камиона отскочи нагоре, обгърната от пламъци.

Готвача, който беше блъснат от мощна топла вълна, намери време да се замисли за гранатите. Ще гръмнат ли? Видя, че стоящият до радиоантената мъж се цели в него, и се зачуди дали да стреля по него, или да сграбчи дистанционното. Избра дистанционното, но точно когато го напипа, въздухът около него внезапно се изпълни с невидими жужащи пчели. Една от тях ужили рамото му, друга се заби странично в корема му, пренареждайки вътрешностите му. Готвача Буши падна и се претърколи, като отново изпусна дистанционното. Тъкмо посягаше към него, когато наблизо зажужа нов рояк пчели. Заряза дистанционното и запълзя през високата трева, вече се надяваше само на Сандърс. Мъжът от радиоантената — единственият храбрец сред седмината нападатели — се приближаваше към него. Въпреки че Божият воин тежеше страшно (тялото му също тежеше страшно), Готвача успя да се изправи на колене и да натисне спусъка.

Нищо не последва.

Или патроните бяха свършили, или се беше получила засечка.

— Гаден мръсник! — извика Обри Тоул. — Наркоманче скапано. Дръпни си от това, нещаст…

— Клодет! — изрева Сандърс.

Тоул понечи да се извърне, но закъсня. Калашникът изтрака и четири куршума пръснаха главата на Обри.

— Готвачо! — изкрещя Анди и изтича до приятеля си, който беше ранен в рамото, корема и слепоочието. Цялата лява част на лицето на Готвача, беше обляна в кръв. — Готвачо! Готвачо! — Той падна на колене и прегърна Готвача. Не забелязваха Мел Сиърлс, който излезе от гората и започна да се промъква към тях.

— Спусъка — прошепна Готвача.

— Какво? — Анди погледна спусъка на Клодет, после разбра, че Готвача няма него предвид.

— Дистанционното — прошепна Готвача. Лявото му око беше покрито от кървава пелена, дясното се взираше съсредоточено в Анди. — Дистанционното, Сандърс.

Анди видя, че дистанционното лежи в тревата. Вдигна го и го подаде на Готвача. Готвача го стисна.

— Обичам те, Готвачо! — каза Анди и целуна напуканите устни на Буши.

— Обичам те… също… Сандърс.

— Хей, вие, педали! — подвикна весело Мел. Беше само на десет метра от тях. — Искате ли стая? Впрочем аз мога да ви осигуря стая в ада.

— Сега… Сандърс… сега.

Мел натисна спусъка.

Куршумите повалиха Анди и Готвача настрани, но преди телата им да се отделят едно от друго, двамата приятели успяха да натиснат белия бутон.

Грейна ослепителна бяла светлина, която погълна всичко.

21.

Изгнаниците от Честърс Мил обядват на открито в единия ъгъл на овощната градина, когато се чуват изстрели — не откъм мястото на свиждането, а от югозапад.

— Там е Битч Роуд — казва Пайпър. — Господи, колко хубаво щеше да е, ако имахме бинокъл.

Не им е нужен бинокъл, за да видят жълтеникавия облак, който се появи след избухването на християнския камион. Туич загребва ядене с пластмасовата си лъжица.

— Не знам какво става, но патакламата е в радиостанцията — казва той.

Ръсти сграбчва Барби за рамото.

— Там е пропанът! Използвали са го за производство на наркотици! Там е пропанът!

Барби изтръпва от ужас в очакване на най-лошото. После ярка бяла искра пронизва замъгленото небе, сякаш просветва светкавица, светкавица, която идва откъм земята. Секунда след това чудовищна експлозия пробива дупка в центъра на деня. Една червена огнена топка заличава първо кулата на Радиото на Исус, после дърветата зад нея, а накрая и целия хоризонт.

Хората, които са на Блек Ридж, крещят, но не могат да чуят крясъците си заради чудовищния рев — четирийсет килограма пластичен експлозив и десет хиляди галона пропан са претърпели светкавична промяна. Прикриват очите си с длани и започват да отстъпват назад, газейки храната. Търстън взима Алис и Ейдън в прегръдките си и за момент Барби вижда лицето му на фона на притъмняващото небе — ужасеното лице на човек, който е видял вратите на ада да се отварят, който е зърнал огнения океан, дебнещ зад тях.

— Трябва да се върнем в къщата — провиква се Барби. Джулия се притиска към него и плаче. Зад нея е Джо Макклачи, който се опитва да помогне на майка си да се изправи на крака.

Тези хора няма да ходят никъде, поне засега.

На югозапад, където в следващите три минути по-голямата част от Битч Роуд ще престане да съществува, жълтеникавото небе притъмнява и Барби си казва: „Сега ние сме под лупата.“

Взривната вълна разбива всички прозорци в центъра на опустелия град, запраща кепенци във въздуха, накланя телефонни стълбове, откъртва врати на къщи и събаря пощенски кутии. Алармите на спрелите по главната улица коли се задействат. Големия Джим Рени и Картър Тибодо имат чувството, че конферентната стая се е разлюляла от земетресение.

Телевизионните камери продължават да предават. Силно разтревожен, Улф Блитцър пита:

— Какво беше това? Андерсън Купър? Кенди Кроули? Чад Майерс? Соледад Обрайън? Някой знае ли, по дяволите, какво беше това? Какво става?

Новите телевизионни звезди на Америка се обръщат с гръб към камерите, засенчват очите си с длани и се вторачват в града. Една камера се вдига за момент нагоре, показвайки огромна колона черен дим и летящи отломки.

Картър се изправя на крака. Големия Джим го сграбчва за кръста.

— Само хвърли бърз поглед — казва Рени. — Виж дали е много зле. След това пак си довлечи задника тук. Може да се наложи да се скрием в противоатомното укритие.

— Добре.

Картър се втурва нагоре по стълбите. Докато тича по коридора, счупените стъкла от разбитата входна врата хрущят под краката му. Това, което вижда, когато излиза на стълбите, е толкова невероятно, че той се връща в детството си и замръзва за момент на място; струва му се, че вижда най-голямата и най-ужасна буря, върлувала някога.

Небето на запад представлява оранжевочервен ад, ограден от катраненочерни облаци. Въздухът вече смърди на изгорял пропан. Шумът е невероятен, като този в стоманолеярна, само че десет пъти по-силен.

Небето над главата му е почерняло от летящи на изток птици. Като гледа птиците, правещи отчаян опит да избягат, Картър започва да се отърсва от вцепенението. Помага му и вятърът, който брули лицето му. В Честърс Мил от шест дена не е духал вятър, а този сега е топъл и гаден, вонящ на пропан и изгоряло дърво.

На главната улица пада огромен обгорял дъб, в клоните му са се оплели скъсани жици.

Картър побягва назад към коридора. Големия Джим стои на горната площадка; на бледото му лице се чете уплаха и по изключение — нерешителност.

— Надолу — казва Картър. — Противоатомното укритие. Идва. Огънят идва. Мисля, че ще погълне целия град.

Големия Джим простенва:

— Какво направиха онези идиоти?

Това не интересува Картър. Каквото и да са направили, вече няма връщане назад. Знае, че ако не се размърдат, лошо им се пише.

— Там долу има ли инсталация за пречистване на въздуха, шефе?

— Да?

— Свързана с генератора?

— Да, разбира се.

— Слава Богу! Вероятно имаме някакъв шанс.

Картър подхваща Големия Джим и му помага да слезе по-бързо по стълбите. Надява се, че няма да се сварят живи долу.

Вратите на „Дипърс“ са били подпрени с клинове, за да не се затварят, но ударната врата счупва клиновете и затръшва вратите. Разхвърчават се стъкла и неколцина от хората, стоящи в задната част на дансинга, получават порезни рани. Едно стъкло разрязва шийната вена на Уит — брата на Хенри Морисън.

Забравила напълно големия екран, тълпата се втурва панически към вратите. Умиращият Уит Морисън, който лежи в локва кръв, бива прегазен. Докато минават през вратите, хората се нарязват на парчетата стъкла.

— Птици! — провиква се някой. — О, Боже, вижте тези птици!

Повечето хора обаче не поглеждат нагоре, а на запад, откъдето идва огнена вълна, придружена от тъмни, отровни облаци.

Онези, които могат да тичат, решават да последват примера на птиците. Движат се по средата на шосе 117, като едни едва подтичват, а други направо летят по пътя. Неколцина скачат в колите си и на паркинга, където преди много време Дейл Барбара беше пребит, стават четири-пет леки катастрофи. Велма Уинтър се качва на стария си пикап „Датсун“ и след като успява да заобиколи катастрофиралите на паркинга автомобили, открива, че пътят й е преграден от бягащи хора. Поглежда надясно — към настъпващия огън, който в момента поглъща гората между Битч Роуд и градския център — и подкарва слепешката, въпреки че отпред има хора. Помита Карла Венциано, която бяга, понесла детето си на ръце. Пикапът подскача, докато минава през телата им, и Велма затисва ушите си с ръце, за да не чува писъците на Карла — гумите са смазали гръбнака й и бебето й Стивън. Велма не мисли за нищо друго освен за това, че трябва някак си да се измъкне оттук.

Апокалиптичното събитие прекратява свиждането. Тези отвътре вече не мислят за роднините и близките си, а за гигантската гъба, която расте на северозапад и чийто огнен пън вече е висок почти два километра. Първият полъх на вятъра, който е накарал Картър и Големия Джим да се скрият в противоатомното укритие, ги лъхва и те се сгушват до стената на Купола, обръщайки гръб на близките си. Посетителите отстъпват назад. Късметлии са, има къде да отстъпват.

Нечия студена ръка хваща Хенриета Клавард над китката. Възрастната жена се обръща и вижда Петра Сиърлс. Косата на Петра се е измъкнала от шнолата и сега виси край бузите й.

— Имаш ли още от онова веселяшкото сокче? — пита тя и лицето й се изкривява в ужасяващо подобие на закачлива усмивка.

— Съжалявам, свърши — отговаря възрастната жена.

— Е, няма значение.

— Остани при мен, скъпа — настоява Хенриета. — Остани при мен. Няма от какво да се тревожим.

Когато обаче поглежда възрастната жена в очите, Петра вижда единствено отчаяние. Партито е вече към края си.

Сега гледай. Гледай. Осемстотин човека се притискат към стената на Купола и се взират в небето с уплашени очи. Треперят в очакване на края.

Тук са Джони и Кери Карвър и Брус Ярдли, който работеше във „Фуд Сити“. Тук са Таби Морел, чийто склад за дърва скоро ще се превърне в пепел, и жена му Бони; Тоби Манинг, който е продавач в универсалния магазин; Трина Коул и Дони Барибо; Уенди Голдстоун и колежката й Елън Ванедестин; Бил Олнът, който не пожела да докара автобуса, и жена му Сара, която гледа приближаващите огньове и крещи на Господ да я спаси. Тук са Тод Уендълстат и Мануел Ортега, които гледат тъпо на запад, където светът постепенно се скрива зад димната завеса. Томи и Уилоу Андерсън, които вече никога няма да канят групи от Бостън в заведението си. Виж ги всички, виж как са се обърнали с гръб към невидимата стена.

Зад тях посетителите вече не отстъпват бавно назад, а хукват да бягат. Подминават автобусите и се втурват по магистралата за Мотън. Някои от войниците остават по местата си, но повечето захвърлят оръжията си и побягват след тълпата, без дори да погледнат назад, сякаш там е горящият Содом.

Кокс не бяга. Кокс се приближава до Купола и изкрещява:

— Ти! Началник!

Хенри Морисън се обръща, приближава се към полковника и опира дланите си в тайнствената невидима стена. Вече се диша трудно; гадният вятър, създаден от пожара, се блъска в Купола, завихря се и задухва към хищното същество, което приближава — черен вълк с червени очи. Тук, на границата с Мотън, вълкът ще намери плячка.

— Помогни ни! — моли Хенри.

Кокс поглежда пожара и преценява, че той ще стигне до хората след не повече от петнайсет минути. Това не е обикновен пожар, а направо катаклизъм, защото пространството е затворено и защото въздухът е замърсен.

— Не мога, сър — отговаря.

Преди Хенри да успее да каже нещо, Джо Боксър сграбчва ръката му и започва да бръщолеви:

— Стига, Джо. Няма къде да избягаме, не ни остава нищо друго, освен да се молим.

Но Джо Боксър не се моли. Той продължава да стиска малкия си смешен пистолет, взет вероятно от някоя заложна къща, и след като поглежда за последно приближаващия огнен ад, опира дулото в слепоочието си, сякаш се кани да поиграе руска рулетка. Хенри се опитва да му попречи, но закъснява. Боксър дърпа спусъка. Не умира веднага, въпреки че от слепоочието му изхвърчава струйка кръв. Отдалечава се залитайки, като крещи и размахва малкия си глупав пистолет. След това пада на колене, вдига ръце към притъмняващото небе така, сякаш е разкрил някаква божествена тайна, и пада по лице до бялата разделителна линия на магистралата.

Хенри извръща смаяното си лице към Кокс; има чувството, че полковникът не е на три крачки, а на милион километри от него.

— Много съжалявам, приятелю — казва Кокс.

Памела Чен се приближава с неуверена походка.

— Автобусът! — изкрещява тя над засилващия се грохот. — Трябва да минем през огъня с автобуса! Това е единственият ни шанс.

Хенри знае, че нищо няма да се получи, но кима и хвърля последен поглед към Кокс (Кокс никога няма да забрави тези изпълнени с ужас и отчаяние очи), после хваща Чен за ръката и тръгва към автобус 19. Димната чернилка лети с бясна скорост към тях.

Пожарът стига до центъра на града и пуска огнения си език по главната. Мостът на мира се изпарява. Големия Джим и Картър, които са се свили в ъгъла на противоатомното укритие, чуват как сградата на общината се срутва над тях. Полицейският участък засмуква тухлените стени навътре, след това ги изплюва високо в небето. Статуята на Люсиен Калвърт е изтръгната от основата си. Люсиен полита към черните облаци, вдигнал храбро пушката си. На моравата пред библиотеката хелоуинското чучело с веселяшкия цилиндър и градинските лопатки вместо ръце лумва в пламъци. Чува се силно свистене (сякаш Господ е включил прахосмукачката си), защото гладният за кислород пожар засмуква чист въздух, за да напълни отровния си бял дроб. Сградите покрай главната — изоставеният киносалон, аптеката на Сандърс, универсалният магазин на Бърпи, „Газ енд Гросъри“, книжарницата, цветарският магазин, фризьорският салон — експлодират една след друга и дъски, керемиди, стоки и стъкла се разхвърчават като конфети. Най-новите клиенти на погребалната агенция започват да се пекат като пилета в металните си камери. Пожарът завършва триумфалния си марш по главната, поглъщайки „Фуд Сити“, после се насочва към „Дипърс“, където онези, които все още са на паркинга, крещят и се притискат един към друг. Последното, което ще видят, преди да срещнат смъртта, е извисяваща се на сто метра височина огнена топка. Сега пламъците се спускат по главните пътища, превръщайки асфалта им в супа. Превземат и Ийстчестър, като поглъщат къщите на юпитата и малцината криещи се в тях юпита. Микела Бърпи скоро ще се втурне към мазето, но твърде късно; кухнята й ще експлодира до нея и последното, което ще види, е топящият се хладилник „Амана“.

Застаналите до границата на Таркър и Честър войници — те са най-близо до мястото на експлозията — отстъпват назад, докато пожарът блъска Купола с безсилни юмруци, очерняйки повърхността му. Топлината преминава през невидимата стена и за секунди температурата се повишава с двайсет градуса. Листата на близките дървета се сбръчкват. По-късно единият от войниците ще каже: „Сякаш стояхме до стъклена топка, в която е станала ядрена експлозия.“

Върху сгушилите се до Купола хора започват да падат мъртви и умиращи птици. Врабчетата, червеношийките, чавките, гарваните, чайките и гъските, които бързо се бяха научили да избягват Купола, сега се блъскат в него. Градските кучета и котки панически тичат по полето на Динсморови. Сред тях има скунксове, мармоти, бодливи свинчета, един елен и няколко тромаво подтичващи лоса. Там, разбира се, са и кравите на Олдън Динсмор, които въртят очи и мучат нещастно. Животните стигат до Купола и се блъскат в него. Някои изваждат късмет и умират. Много от останалите получават фрактури и започва невъобразимо лаене, мяукане, пищене и мучене.

Оли Динсмор вижда Доли — красивата кафява швейцарска крава, която веднъж спечели награда (майка му я беше кръстила; мислеше, че „Оли и Доли“ звучи много добре). Доли препуска тежко към Купола, а нечий ваймаранер я хапе по краката, които вече са се разкървавили.

Тя се блъска жестоко в преградата, но той не чува изпращяването (само си го представя) заради рева на пожара. Като гледа как това също толкова обречено куче скача върху бедната Доли и започва да разкъсва беззащитното й виме, му става много гадно. Дори по-гадно от тогава, когато намери баща си мъртъв.

Гледката на умиращата му любимка го стряска и той се отърсва от вцепенението. Не знае дали изобщо има някакъв шанс да оцелее, но внезапно вижда съвсем ясно две неща. Едното е бутилката с кислород, на която баща му беше метнал бейзболната си шапка. Другото е кислородната маска на дядо му Том, закачена на вратата на тоалетната. Докато тича към фермата, в която е живял през целия си живот — фермата, която скоро ще изчезне, — в главата му се оформя мисъл: „Трябва да отида в подземната стаичка, където държим картофите.“ Това вкопано под хълма зад обора мазе може да му послужи за укритие.

Изгнаниците продължават да стоят в единия край на овощната градина. Барби не е успял да ги накара да го чуят. Все пак по някакъв начин той трябва да ги вкара в къщата или в хамбара. И то скоро.

Оттук се отваря панорамна гледка към целия град и Барби следи придвижването на пожара, както генерал би следил вероятния маршрут на противниковата армия по снимки от въздуха. Пожарът се носи на югоизток, сигурно няма да пресече Престил. Реката, макар и пресъхнала, може би ще послужи като естествена преграда. И силният вятър, който експлозията е създала, ще попречи на огъня да стигне до най-северния квадрант. Ако стихията стигне до мястото, където Купола граничи с Касъл Рок и Мотън — токът и подметката на ботуша, — тогава онези части от Честърс Мил, които опират в ТР-90 и Северен Харлоу, може би ще бъдат спасени. Поне от пожара. Но в момента той не се страхува от пожара.

Страхува се от вятъра.

Усеща го как духа над раменете му и между разкрачените му крака, вижда как дрехите му пърхат и как косата на Джулия се вее около лицето й. Вятърът отива да подхрани огъня, а тъй като сега Мил е почти херметически затворен, няма да има много чист въздух, който да замени изгубения. Барби си представя златна рибка, обърната по гръб, поклащаща се на повърхността на аквариум, в който не е останал никакъв кислород.

Джулия се обръща към него и посочва с пръст надолу — някакъв човек се тътри по Блек Ридж Роуд, дърпайки количка след себе си. От такова разстояние Барби не може да определи дали беглецът е мъж или жена, не че има някакво значение. Вероятно ще се задуши много преди да е стигнал до хребета.

Хваща Джулия за ръката и й прошепва в ухото:

— Трябва да тръгваме. Хвани Пайпър и й кажи да хване стоящия до нея. Всички…

— Ами онзи? — изкрещява тя, като продължава да сочи тътрещия се човек. Той като че ли дърпа детска каручка. Приведен е и се придвижва много бавно, сигурно на каручката е натоварено нещо много тежко.

Барби трябва да я накара да се осъзнае, защото времето изтича.

— Зарежи го. Да тръгваме към къщата. Веднага. Хванете се за ръце, за да не изгубим някого!

Тя прави опит да се обърне, за да погледне към него, но той я държи здраво. Навежда се към ухото й, защото трябва да я накара да разбере.

— Ако не тръгнем сега, после може да е късно. Ще ни свърши въздухът.

Шосе 117. Велма Уинтър води парада на бягащите с датсуна си. Мисли единствено за огъня и дима, които са изпълнили огледалото за обратно виждане. Със сто километра в час се удря в Купола, за който съвсем е забравила в паниката си (с други думи, още една птица, с тази разлика, че се движи по земята). Катастрофата става на същото място, където преди седмица (малко след появяването на Купола) Били и Уонда Дебек, Нора Робичод и Елза Андрюс претърпяха инцидент. Двигателят на пикапа отхвърча назад и прерязва Велма на две. Горната част на тялото й излита през предното стъкло, повличайки черва след себе си, и се размазва в Купола като тлъст бръмбар. Това е началото на верижна катастрофа на дванайсет коли, в която загиват доста хора. Ранените, които са още повече, не страдат дълго време.

Хенриета и Петра усещат горещия дъх на пожара. Стотиците хора, притиснали се към Купола, също го усещат. Вятърът вдига косите им и започва да развява дрехите им.

— Хвани ме за ръката, мила — казва Хенриета. Петра се подчинява.

Гледат големия жълт автобус, който прави широк обратен завой, поклащайки се като пиян. Автобусът заорава в канавката, като за малко не прегазва Ричи Килиан, който първо отскача настрани, а после се мята на задната врата, вдига краката си и кляка върху бронята.

— Дано успеят да се спасят — казва Петра. — И на мен също ми се иска, мила.

— Съмнявам се.

Огънят подпалва няколко от бягащите елени.

Хенри е седнал зад волана на автобуса. Памела стои до него, хванала се е за вертикална хромирана тръба. Вътре са и десетина от местните хора, повечето от които качени по-рано поради това, че са имали здравословни проблеми. Сред тях са Мейбъл Олстън, Мери Лоу Костас и бебето й, което все още носи бейзболната шапка на Хенри. Качил се е и „достопочтеният“ Лео Ламойн, чийто проблеми като че ли са емоционални, а не физически — той вие от ужас.

— Газ, и право на север — изкрещява Памела. Огънят е само на петстотин метра от тях и шумът е невъобразим. — Карай бързо и не спирай, каквото и да стане.

Хенри знае, че няма да се получи, но тъй като предпочита да си отиде по този начин, а не да чака смъртта, свивайки се безпомощно край Купола, включва фаровете и тръгва. Памела залита назад и пада в скута на Чаз Бендър — учителя; Чаз е бил качен в автобуса, защото е получил сърцебиене. Той сграбчва Памела и я задържа да не падне. Хората се разпищяват от уплаха, но Хенри не им обръща внимание. Знае, че няма да може да вижда пътя, въпреки че фаровете са включени, но това не го притеснява. Хиляди пъти е минавал по този път, докато е патрулирал с полицейската си кола.

„Използвай силата, Люк“ — мисли си той, засмива се, натиска педала на газта до ламарината и навлиза в палещия мрак. Държащият се за вратата Ричи Килиан внезапно разбира, че не може да диша. Вижда как ръцете му се подпалват. Малко по-късно температурата отвън скача с четиристотин градуса и той изгаря като парченце месо, полепнало за скара.

Вътрешното осветление на автобуса е включено; немощната светлина огрява ужасените, облени в пот лица на пътниците, а светът отвън е станал черен като катран. Пред почти безполезните фарове се вихрят облаци пепел. Хенри кара по спомени, като се чуди кога гумите ще експлодират. Продължава да се смее, но не може да чуе смеха си, защото двигателят пищи като подпалена котка. Все пак още кара по пътя, а това е важно. Кога ще преминат огнената стена? Дали изобщо е възможно да я преминат? Той започва да си мисли, че е възможно. Мили Боже, колко е дълго това нещо?

— Ще успееш! — крещи Памела. — Ще успееш!

Може би. Може би ще успее. Но тази топлина… Посяга към копчето на климатика, канейки се да го включи на „максимално охлаждане“, когато прозорците се пръскат и автобусът се изпълва с огън. Не! Не! Не сега, когато са толкова близо.

Когато обгореният автобус се измъква от дима, той вижда черна пустош. От дърветата са останали само тлеещи пънове, а пътят прилича на врящ сос. Тогава върху гърба на Хенри Морисън пада огнена пелена и той изпада в безсъзнание. Автобусът излиза от пътя и се преобръща, бълвайки огън от счупените си прозорци. На бързо почерняващата табела, закачена отзад на автобуса, пише: „Намали, приятелю! Ние обичаме децата си!“

Оли Динсмор спринтира към обора. Окачил е на врата си кислородната маска на дядо си Том и мъкне някак си двете тежки бутилки (забелязал е втората, докато е минавал през гаража). Спуска се към стълбите, които ще го отведат надолу към „картофеното“ мазе. Отгоре долита стържене и свистене — покривът се е подпалил. Тиквите, складирани в западния край на обора, също лумват в пламъци. Миризмата е тежка и сладникава, все едно дяволите в ада празнуват Деня на благодарността.

Пожарът се придвижва към южния край на Купола, канейки се да преодолее последните сто метра; стопанските постройки на Динсморови избухват една след друга. Хенриета Клавард гледа стихията и си мисли: „Е, аз съм стара. Поживяла съм си. Живяла съм много повече от това бедно момиче.“

— Обърни се към мен, мила — казва тя на Петра. — Сложи си главата на гърдите ми.

Петра Сиърлс обръща насълзеното си лице към нея.

— Ще боли ли?

— Само за секунда, мила. Затвори си очите. Когато ги отвориш, краката ти ще са потопени в хладен поток.

Петра изрича последните си думи:

— Звучи добре.

Затваря очите си. Хенриета също затваря своите. Пожарът ги поглъща за секунди.

Кокс все още е близо до Купола; камерите все още снимат, заели удобна позиция. Всички американци гледат шокиращите кадри. Коментаторите са замлъкнали и се чува само огънят, който има много какво да каже.

Полковникът все още вижда дългата човешка змия, оформена сега от силуети, изпъкващи на фона на огъня. Повечето от тях — също като изгнаниците, които най-накрая са се отправили към къщата и колите — се държат за ръце. След това пожарът облизва Купола и те изчезват. Тогава, сякаш за да компенсира липсата им, Купола става видим — огромна опърлена стена, издигаща се към небето. Малкото количество топлина, което успява да се измъкне навън, е напълно достатъчно да накара Кокс да се обърне и да побегне. Докато тича, той сваля димящата си риза.

Пожарът е прекосил Честърс Мил от северозапад на югоизток (Барби е успял да предугади това). Скоро той бързо ще угасне. Изсмукал е много кислород и е оставил след себе си метан, формалдехиди, солна киселина, въглероден двуокис, въглероден окис и много други отровни вещества. Оставил е още и задушливи облаци, в които има частици от къщите, дърветата и, разбира се, хората.

Пълно е с какви ли не отрови.

22.

Двайсет и осемте изгнаници и двете кучета се отправиха към границата с ТР-90 — място, което старите хора наричат Кентън. Бяха се натъпкали в три микробуса, две коли и една линейка. Небето беше притъмняло, а хората се задъхваха заради недостига на кислород.

Барби натисна спирачката на приуса на Джулия и изтича до Купола. Един разтревожен подполковник и пет-шест войници пристъпиха напред, за да го посрещнат. Барби се задъха още преди да стигне до издраскания с червен спрей Купол, въпреки че беше пробягал съвсем късо разстояние. Добрият въздух изчезваше с бясна скорост.

— Вентилаторите! — изрича с хриптящ глас. — Включете вентилаторите!

Клеър Макклачи и Джо се измъкнаха от микробуса на „Бърпис“, бяха задъхани и едва ходеха. След това пристигна микробусът на телефонната компания. Ърни Калвърт излезе, направи две крачки и се свлече на колене. Нори и майка й се опитаха да му помогнат да се изправи. И двете плачеха.

— Полковник Барбара, какво стана? — попита подполковникът. Казваше се Стрингфелоу — това име беше изписано на лентичката, пришита върху куртката му. — Докладвайте!

— На майка ти ще докладвам аз! — изкрещя Роми, който държеше в ръцете си замаяния Ейдън Епълтън. Търстън Маршал пристъпваше зад него, прегърнал Алис, която беше оповръщала предната част на блузката си. — Да докладвал, пусни ги онези вентилатори, бе!

Спрингфелоу заповяда да пуснат вентилаторите, а бегълците коленичиха и притиснаха дланите си към Купола. Откъм преградата полъхна лек ветрец и те започнаха жадно да вдишват живителния въздух, който той носеше.

Огънят бушуваше зад тях.

Оцелелите

1.

Само триста деветдесет и седем човека от общо двете хиляди, живеещи в Мил, оцеляват след пожара (повечето се намират в североизточния квадрант на града). До падането на нощта, когато тъмнината в Купола ще стане непрогледна, броят на оцелелите ще намалее до сто и шест.

В събота сутринта, когато слънчевите лъчи проникнат през онези части от Купола, които не са опушени, населението на Честърс Мил ще възлиза на трийсет и двама души.

2.

Оли затръшна вратата на мазето и се втурна надолу по стълбите. Беше щракнал ключа, с който се включват лампите, надявайки се те да светнат. Светнаха. Докато слизаше в сутерена (вътре беше студено, но той вече усещаше как топлата вълна напира), си спомни как преди четири години работниците от „Айвс Илектрик“ паркираха камиона си пред обора и се заеха да разтоварят новия генератор „Хонда“.

— Твърде скъп е този кучи син, но дано поне работи добре — беше казал Олдън, дъвчейки стрък трева, — защото заради него затънах в дългове.

Беше работил добре. И все още работеше добре, но Оли знаеше, че скоро ще се скапе. Нямаше да му се размине, огънят щеше да го унищожи. Лампите сигурно щяха да изгаснат до няколко минути.

Помисли си: „До няколко минути може и да не съм жив.“

Машината за сортиране на картофи стоеше в средата на мръсното помещение; приличаше на средновековен уред за мъчения заради стотиците си ленти, вериги и зъбчати колела. Зад нея имаше огромна купчина картофи. Есента беше добра за Динсморови, които бяха прибрали реколтата само три дена преди появата на Купола. Ако годината беше нормална, Олдън и момчетата му щяха да сортират картофите през ноември и да започнат да ги продават на кооперативния пазар в Касъл Рок и на различните крайпътни сергии в района. Без „картофени“ пари тази година. Оли обаче си мислеше, че картофите могат да му спасят живота.

Изтича до края на купчината, после се обърна, за да огледа двете бутилки. На циферблата на тази, която беше взел от къщата, се виждаше, че е пълна до половината, но стрелката на тази от гаража сочеше зелената зона. Оли пусна полупразната на цимента и прикачи маската за пълната. Тази операция му отне само секунди, защото я беше извършвал стотици пъти, докато дядо му беше жив.

Тъкмо когато отново окачи маската на врата си, светлините угаснаха.

Въздухът бързо се затопляше. Той се отпусна на колене, после започна да се пъха в студените картофи, приритвайки с крака. Беше закрил дългата бутилка с тялото си и постоянно я придърпваше под себе си. Със свободната си ръка извършваше плавни движения, сякаш плуваше бруст.

Чу, че картофите се свличат зад него и се уплаши, страшно му се прииска да се измъкне навън. Беше затрупан жив. Каза си, че ако се изрови, вероятно ще умре, но това не го успокои особено. Кашляше и се задъхваше, имаше чувството, че в дробовете му влиза повече прах, отколкото въздух. Притисна кислородната маска към лицето си и… нищо.

Започна опипом да търси кранчето на бутилката; секундите се изнизваха мъчително, а сърцето му блъскаше в гърдите като подивяло. В мрака зад очите му започнаха да разцъфват червени цветя. Студените картофи го натискаха надолу.

„Защо се зарових така? Постъпих глупаво като брат си Рори и сега ще си платя за глупостта. Ще умра.“

Най-накрая напипа кранчето. В първия момент то отказа да се завърти — просто защото го затягаше, а не го развърташе. Оли усети какъв е проблемът и секунда по-късно божественият хладен газ стигна до маската.

Оли лежеше под картофите и дишаше. Подскочи леко, когато пожарът събори вратата на стълбището; за момент му се стори, че вижда мръсното леговище, в което се е сврял. Температурата се покачваше и той се зачуди дали полупразната бутилка няма да експлодира. Зачуди се и за колко време ще му стигне пълната бутилка, и дали изобщо цялата тази работа не е безсмислена.

Но това беше мозъкът му. Тялото му знаеше само едно — живот на всяка цена. Оли започна да се заравя още по-дълбоко в купчината картофи, като често придърпваше бутилката и наместваше маската върху лицето си.

3.

Букмейкърите от Вегас вероятно биха оценили шансовете за оцеляване на Сам Вердро на хиляда към едно. Но често се получават изненади — тъкмо с това хазартът изкушава — и човекът, който Джулия беше видяла да се тътри по Блек Ридж Роуд, беше Сам.

Сам Мърляча беше оцелял поради същата причина, поради която беше оцелял и Оли — имаше кислород.

Преди четири години старият пияница беше отишъл на преглед при доктор Хаскел с оплакването, че напоследък не му достига въздух. Лекарят беше преслушал свирещите му гърди и го беше попитал колко пуши.

— Ами… — беше промърморил Сам — пушех по четири кутии на ден, когато живеех в гората, но сега съм ги намалил, защото разчитам само на инвалидната си пенсия.

Доктор Хаскел го беше помолил да бъде по-конкретен.

— Абе, към две кутии „Американ Игълс“ отиват на ден. По-рано пушех „Честърфогис“, но сега вече ги правят само с филтър — беше обяснил той. — А и са скъпи. „Игълс“ са евтини, освен това филтърът им лесно се маха. Съвсем лесно. — След това се беше разкашлял.

Нямаше рак на белия дроб (доктор Хаскел доста се изненада), но на рентгеновата снимка се виждаше нещо като белодробен емфизем.

— Ще се наложи да те снабдим с кислородна маска — беше казал лекарят. Диагнозата беше лоша, но да оставим човека на мира. Както казват лекарите, когато чуеш тропот на копита, не си мислиш, че идват зебри. Освен това на хората често им се привижда това, което търсят, нали така? И при все, че доктор Хаскел загина геройски, никой, включително Ръсти Евърет, не го смяташе за Грегъри Хаус.

Всъщност Сам страдаше от бронхит, чиито симптоми отзвучаха малко след като лекарят постави грешната диагноза.

Дотогава обаче Сам беше включен в списъка на болните, на които трябва да бъдат доставяни бутилки с кислород. Компанията „Касълс Ин Ди Еър“ (от Касъл Рок, разбира се) ги доставяше, а Сам винаги ги приемаше. И защо да не ги приема? Също като хапчетата му за кръвно налягане, и кислородът се покриваше от „медицинските“ (така той наричаше медицинските осигуровки). „Медицинските“ много-много не му бяха ясни, но му беше ясно, че кислородът е безплатен. Освен това беше забелязал, че се чувства по-бодър, когато подиша чист кислород.

Понякога минаваха седмици, преди Сам да се сети да посети малката барачка, която той наричаше „кислородния бар“. Когато момчетата от „Касълс Ин Ди Еър“ се обадеха да кажат, че ще дойдат да приберат празните бутилки, Сам отиваше в „кислородния бар“ и развърташе вентилите, после натоварваше изпразнените бутилки на старата червена каручка на сина си и ги довличаше до синия камион на фирмата.

Ако живееше на Битч Роуд, в старата къща на Вердро, Сам щеше да изгори като факел (както се беше случило с Марта Едмъндс) още в първите минути след експлозията. Но къщата, в която се беше родил, и прилежащите й гори отдавна му бяха отнети за неплатени данъци (и закупени през 2008 година от една от няколкото фиктивни фирми на Джим Рени… на символична цена). По-малката му сестра обаче притежаваше малък парцел близо до Год Крийк; Сам живееше там в деня, когато светът избухна. Бараката не беше нищо особено, а и тоалетната беше на двора (течаща вода имаше само в кухнята, осигуряваше я ръчна помпа), но по-малката му сестра се беше погрижила да плати данъците… освен това той имаше „медицински“.

Сам не се гордееше с факта, че е един от инициаторите на боя във „Фуд Сити“. Беше изпил сума ти уискита и бири със стария Ру и му беше кофти, че е ударил с камък в лицето дъщеря му. Често си спомняше какъв звук се беше чул при удара и как счупената челюст на Джорджия беше увиснала — момичето беше заприличало на вентрилоквистко чучело с разбита уста. За малко не я беше убил. По чудо беше останала жива… но пък беше умряла скоро след това. После му беше дошла една още по-тъжна мисъл — ако не я беше ударил, тя нямаше да влезе в болницата. А ако не беше влязла в болницата, вероятно все още щеше да е жива.

Така погледнато, той я беше убил.

Експлозията в радиостанцията го събуди от пиянския му сън. Той се хвана за сърцето и започна да се оглежда стреснато наоколо. Прозорецът над леглото му се беше счупил. Всъщност всички прозорци на бараката се бяха счупили, а входната врата се беше откъснала от пантите.

Той прекрачи вратата и излезе на буренясалия двор, по който се търкаляха стари гуми; загледа се на запад, където бушуваше огромен пожар.

4.

Сгушен под срутилата се сграда на общината, генераторът на противоатомното укритие — малък и старомоден — работеше стабилно. Той беше единственото нещо, което отделяше обитателите от голямата разруха отвън. Захранваните от акумулатор лампи, намиращи се в ъглите на главната стая, хвърляха жълтеникава светлина. Картър седеше на единствения стол, Големия Джим се беше излегнал на канапето и ядеше консервирани сардини — измъкваше ги една по една с дебелите си пръсти, после ги поставяше върху солени бисквити и ги поглъщаше.

Двамата мъже почти не си говореха; цялото им внимание беше насочено към прашния портативен телевизор, който Картър беше намерил в спалничката. Телевизорът хващаше само един канал — WMTW от Поланд Спринг, — но това им беше напълно достатъчно. Даже им идваше множко — на екрана показваха страховити, неописуеми неща. Центърът на града беше разрушен. На сателитните снимки се виждаше, че горите край Честърс Понд са се превърнали в шлака и че тълпата, която беше присъствала на свиждането, вече е пепел, разнасяна от утихващия вятър. Стените на Купола, почернели на височина от около седем хиляди метра, продължаваха да държат в плен опожарения град.

След експлозията температурата в укритието се беше покачила осезаемо. Големия Джим каза на Картър да включи климатика.

— Генераторът ще се справи ли? — попита Картър.

— Ако не се справи, ще се изпечем — отговори раздразнено Големия Джим. — Така че има ли някакво значение?

„Я не ми се репчи — помисли си Картър. — Какво се перчиш, като заради теб се случи това. Отговорността е изцяло твоя.“

Когато стана да потърси климатика, му мина друга мисъл: „Тези сардини страшно смърдят.“ Зачуди се каква ще е реакцията на шефа, ако му каже, че нещата, които слага в устата си, миришат отвратително.

Големия Джим обаче се обръщаше към него със „синко“, сякаш наистина го смяташе за свой син, така че Картър си замълча. Климатикът заработи веднага щом го включи. Генераторът обаче забръмча малко по-силно, поемайки неохотно новия товар. Така запасите им от пропан щяха да се изчерпят много по-бързо.

„Няма значение, той е прав, трябваше да го включим“ — каза си Картър, докато гледаше страшните кадри, които даваха по телевизията. Очевидно използваха сателити или летящи високо разузнавателни самолети — долната част на Купола вече като че ли почти навсякъде беше непрозрачна. После двамата разбраха, че североизточният край на Купола не е почернял.

Към три часа следобед камерите започнаха да предават оттам; операторите се бяха настанили зад група суетящи се войници.

— Казвам се Джейк Тепър и предавам от ТР-90 — ненаселена крайградска зона, намираща се северно от Честърс Мил. Не ни позволиха да се приближим повече, но както виждате, има оцелели. Повтарям, има оцелели.

— Тук има оцелели, тъпако — каза Картър.

— Млъквай — сряза го Големия Джим. По дебелите му бузи разцъфнаха червени петна, които бързо се разраснаха, стигайки до челото му. Облещи се и сви ръцете си в юмруци. — Това е Барбара. Това е онзи кучи син Дейл Барбара!

Картър го мерна сред групичка хора. Камерата беше с прекалено дълъг обектив, но образът, макар и да трептеше така, все едно имаше мараня, беше сравнително ясен. Барбара. Бъбривата проповедничка. Докторът-хипар. Жената на Ръсти Евърет. Няколко деца.

„Кучката ме е лъгала през цялото време. Лъгала ме е, а аз глупакът й повярвах.“

— Това, което чувате, не са хеликоптери — каза Джейк Тепър. — Ако можем да се дръпнем малко назад…

Камерата се дръпна назад, показвайки огромните вентилатори и генераторите, които ги захранваха. На Картър му призля от завист, като гледаше мощната апаратура, разположена само на няколко километра от укритието.

— Вече виждате — продължи Тепър. — Това са промишлени вентилатори. Сега… нека отново да погледнем оцелелите…

Камерата се насочи към тях. Те бяха насядали до стената на Купола, точно срещу вентилаторите. Картър забеляза, че вятърът разрошва косите им. Не ги развява, а само ги разрошва.

— Джулия Шамуей е там — каза учудено Големия Джим. — Пропуснах удобен случай да убия тази кучка.

Картър не му обърна внимание. Погледът му беше прикован в екрана на телевизора.

— Ако го нямаше Купола, вятърът, който създават тези петдесет вентилатора, щеше да ги събори, Чарли — каза Джейк Тепър, — но като гледам, до тях достига само толкова въздух, колкото да ги поддържа живи. Имайте предвид, че там е пълно с отрови — въглероден двуокис, метан и Бог знае още какво. Нашите експерти твърдят, че ограничените запаси от кислород в Честърс Мил са отишли за подхранване на огъня. Един от тези експерти — професорът по химия от Принстън Доналд Ървинг — ми каза по телефона, че сега въздухът в Купола едва ли се различава много от този на Венера.

Камерите показаха разтревожения Чарли Гибсън от Ню Йорк. („Късметлия си ти, копеле“ — помисли си Картър.)

— Стана ли ясно какво е причинило пожара?

Отново показаха Джейк Тепър… а после оцелелите и тяхната малка въздушна капсула.

— Не, Чарли. Нещо е експлодирало, това като че ли е вън от съмнение, но военните не казват нищо повече. Хората, които виждаш на екрана, вероятно имат мобилни телефони, но явно си комуникират само с полковник Джеймс Кокс, който кацна преди четирийсет и пет минути и веднага отиде да говори с тях. Докато камерите ни снимат от тази доста отдалечена позиция, ще си позволя да кажа на разтревожените зрители кои от оцелелите идентифицирахме. Предполагам, че имаш снимки на някои от тях. Би ли ги показвал, докато говоря? Предполагам, че имената в моя списък са подредени по азбучен ред, но не ме винете, ако се получи разминаване.

— Няма, Джейк. Наистина разполагаме със снимки, но ще те помоля да говориш бавно.

— Полковник Дейл Барбара, армия на Съединените щати. — На екрана се появи снимка на Барби, облечен в камуфлажна униформа. Беше прегърнал през раменете някакво ухилено до уши иракчанче. — Ветеран от войната в Ирак, награждаван за отлична служба. За последно е работил като готвач в местния ресторант.

— Анджелина Буфалино… имаме ли нейна снимка? Не?… Добре.

— Ромео Бърпи — собственик на универсалния магазин в града. — Имаха снимка на Роми. На нея той и жена му стояха до барбекюто в задния двор на къщата си. На фланелката на Роми пишеше: „Целуни ме, аз съм французин“.

— Ърнест Калвърт, дъщеря му Джоан и внучката му Елинор Калвърт. — Тази снимка като че ли беше от семейна среща — на нея се виждаха и други хора от фамилията. Нори, чието красиво лице имаше мрачно изражение, беше пъхнала скейтборда си под мишница.

— Алва Дрейк… синът й Бенджамин Дрейк…

— Изключи го — изръмжа Големия Джим.

— Те поне са на открито — промърмори тъжно Картър. — Не са заврени в дупка. Вече разбирам как се е чувствал Садам Хюсеин, когато се е криел.

— Ерик Евърет, жена му Линда и двете им дъщери…

— Още едно семейство! — възкликна одобрително Чарли Гибсън като фанатизиран мормон. На Големия Джим не му се гледаше повече. Стана и демонстративно изключи телевизора. Част от мазнината на сардините се разля по панталоните му.

„Няма да можеш да ги изчистиш“ — помисли си Картър, но не каза нищо.

„Гледах това предаване“ — помисли си Картър, но пак не каза нищо.

— Вестникарката — каза замислено Големия Джим и отново седна на канапето. Възглавничките изсвистяха, докато се смачкваха под тежестта му. — Винаги е била против мен. Правеше всичко възможно да ме омаскари, Картър. Всичко. Би ли ми донесъл още една консерва сардини?

„Сам си вземи“ — помисли си той, но не каза нищо. Стана и му донесе още една консерва.

Вместо да спомене каква обонятелна асоциация е направил за сардините, той зададе един доста логичен въпрос.

— Какво ще правим, шефе?

Големия Джим извади отварачката от дъното на консервата, мушна я в ухото и дръпна назад ламариненото капаче. Отдолу се показа ескадрон мъртви риби, които лъщяха мазно на светлината на мъждивите лампи.

— Ще изчакаме въздухът да се прочисти, после ще излезем отвън и ще започнем да събираме парченцата, синко. — Той въздъхна, постави една капеща рибка върху солена бисквита и налапа „вкуснотията“. На мазните му устни полепнаха трохи. — Хората като нас винаги трябва да правят това. Отговорните хора. Тези, които дърпат ралото.

— Ами ако въздухът не се прочисти. По телевизията казаха…

— О, Боже, небето се продъни; О, Боже, небето се продъни! — издекламира Големия Джим със странен и доста притеснителен фалцет. — От години ни разправят подобни неща, нали? Учените и либералите. Трета световна война! Топящи се ядрени реактори, които потъват дълбоко в земята! Блокиране на компютрите през двехилядната година! Изтъняване на озоновия слой! Топящи се ледени шапки на полюсите! Страховити урагани! Глобално затопляне! Противни, плашливи атеисти, които не зачитат волята на добрия и грижовен Господ! Които не вярват, че има добър и грижовен Господ!

Големия Джим посочи младия мъж с мазния си пръст.

— Противно на очакванията на безбожниците хуманисти небето няма да се продъни. Големи са пъзльовци… гузен негонен бяга, нали знаеш, книгата на Левит, но това не променя божията истина: Онези, които вярват в него няма да се изморят, а ще се сдобият с орлови криле — книгата на Исая. Това отвънка е смог. След известно време ще се разкара.

Два часа по-късно обаче — в четири и нещо следобед, откъм нишата, където беше механичната поддържаща система на укритието, се чу пронизително изсвирване.

— Какво е това? — попита Картър.

Големия Джим, който беше притворил очи и беше полегнал на канапето (брадата му беше мазна), седна и се заслуша.

— Устройството за пречистване на въздух. Това е нещо като голям йонизатор. Имаме един такъв в шоурума на магазина. Хубава джаджа. Не само поддържа въздуха свеж и чист, но и отстранява статичното електричество, което възниква в студено вре…

— Щом въздухът в града се прочиства, защо това устройство се включи?

— Защо не отидеш горе, Картър? Открехни вратата и виж какво е положението. Това ще те поуспокои ли?

Картър не знаеше дали това ще го поуспокои или не, но знаеше, че се е изнервил от седене тук долу. Качи се по стълбите.

Когато Картър излезе, Големия Джим стана и отиде до скрина, намиращ се между печката и малкия хладилник. Движеше се изненадващо бързо и тихо за телосложението си. Намери това, което търсеше, в третото чекмедже. Погледна през рамо, за да се увери, че все още е сам, след това се погрижи за себе си.

Когато изкачи стълбите и застана пред вратата, Картър видя един доста зловещ надпис:

ТРЯБВА ЛИ ДА ПРОВЕРИШ ДАЛИ ИМА РАДИАЦИЯ?

МИСЛИ!!!

Картър помисли. И стигна до извода, че Големия Джим се заблуждава, че въздухът ще се прочисти. Онези хора са се подредили пред вентилаторите, значи през стената не преминава почти никакъв въздух.

Все пак нищо не пречеше да провери.

Отначало вратата отказа да помръдне. Стреснат от мисълта, че е заровен жив, той бутна по-силно. Този път вратата се отмести лекичко. Чу падащи тухли и скърцане на дърво. Вероятно можеше да я отвори по-широко, но нямаше смисъл да го прави. Това, което влизаше през неколкосантиметровата пролука, изобщо не беше въздух, а газ, подобен на този, който бълват ауспусите на автомобилите. Картър нямаше нужда от модерни уреди, за да разбере, че ако прекара две-три минути отвън, ще загине.

Въпросът беше какво да каже на Рени.

„Нищо“ — подсказа му един студен вътрешен глас. Ако разбере какво е отвън, ще се изнерви още повече. Направо ще стане непоносим.

А какво означаваше това? Какво значение имаше, при условие че щяха да умрат в укритието, когато горивото на генератора свършеше? Ако щяха да умрат, имаше ли изобщо нещо значение?

Той слезе по стълбите. Големия Джим седеше на канапето.

— Е?

— Въздухът е доста лош — каза Картър.

— Но става за дишане, нали?

— Ами… да. Но може да ни прилошее. По-добре да изчакаме, шефе.

— Разбира се, че е по-добре да изчакаме — сопна му се Големия Джим, сякаш той беше предложил друго. Сякаш Картър беше най-големият глупак във вселената. — Но няма да имаме проблеми, това е важното. Господ ще се погрижи за нас. Както винаги. А и тук не е прекалено топло, има добър въздух и много храна. Ще потърсиш ли нещо сладичко, синко? Бонбонки или нещо друго? Още съм гладен.

„Не съм ти син, синът ти е мъртъв“ — помисли си Картър, но не каза нищо. Отиде в спалнята, за да види дали някъде по рафтовете няма бонбони.

5.

Към десет часа вечерта Барби, който се беше притиснал в Джулия, се унесе в неспокоен сън. Рени Младши нахлу в сънищата му: Младши, застанал пред килията му в Кафеза. Младши с пистолета си. Този път нямаше кой да го спаси, защото отровният въздух отвън беше избил всички.

Кошмарите най-накрая изчезнаха и той заспа по-дълбоко. Главата му (главата на Джулия също) беше обърната към Купола и към свежия въздух, който се просмукваше през него. Този въздух поддържаше живота им, но не им осигуряваше спокойствие.

Нещо го събуди към два часа през нощта. Погледна към зацапания Купол и към неясните светлини на военния лагер отсреща. След това чу отново звука. Дрезгаво, мъчително покашляне.

Някъде отдясно проблесна фенерче. Барби се изправи тихо, за да не събуди Джулия, после тръгна към светлинката, прескачайки спящите на тревата хора. Повечето се бяха съблекли по бельо. Часовоите наблизо се бяха навлекли с якета и ръкавици, но вътре беше топло като в пещ.

Ръсти и Джини бяха коленичили до Ърни Калвърт. На врата на Ръсти висеше стетоскоп, а в ръката му имаше кислородна маска, свързана към малка червена бутилка. Нори и майка й се бяха прегърнали, в очите им се четеше тревога.

— Съжалявам, че те събуди — каза Джоани. — Зле е.

— Колко е зле? — попита Барби.

Ръсти поклати глава.

— Не знам. Наподобява бронхит или силна настинка, но не е, разбира се. Причината е в лошия въздух. Дадох му кислород от линейката, имаше някакво подобрение, но сега… — Той сви рамене. — Не ми харесва и как звучи сърцето му. Стресът си казва думата, а и той не е млад.

— Нямаш ли повече кислород? — попита Барби. Посочи червената бутилка, приличаща на пожарогасител — от тези, които хората държат в кухните си и винаги забравят да презаредят. — Свърши ли?

Търстън Маршал се присъедини към тях. На светлината на фенерчето изглеждаше мрачен и изморен.

— Има още една, но ние — Ръсти, Джини и аз — решихме да я запазим за децата. Ейдън също започна да кашля. Преместих го съвсем близо до Купола и до вентилаторите, но продължава да кашля. Когато Ейдън, Алис, Джуди и Джанел се събудят, ще започнем да им даваме малки порции кислород. Може би ако военните докарат още вентилатори…

— Няма значение с колко въздух ни обдухват — каза Джини, — все толкова ще преминава при нас. Няма значение и колко близо сме до Купола, в дробовете ни пак ще влизат отрови. Ясно е кои са най-уязвими.

— Най-младите и най-старите — каза Барби.

— Лягай да спиш, Барби — настоя Ръсти. — Пази си силите. С нищо не можеш да ни помогнеш.

— А ти можеш ли да помогнеш?

— Така си мисля. В линейката има спрей за отпушване на носове. И епинефрин.

Барби тръгна покрай Купола, обърнал глава към вентилаторите — всеки един от оцелелите правеше така, без да се замисля. Когато стигна до Джулия, вече беше страшно изморен. Задъхваше се и сърцето му биеше учестено.

Джулия беше будна.

— Много ли е зле?

— Не знам — отговори Барби, — но не ми харесва тази работа. Даваха му кислород от линейката, а той не се събуди.

— Кислород! Колко кислород има?

Той й каза и с тъга забеляза, че светлината в очите й помръкна.

Тя стисна ръката му. Пръстите й бяха потни, но студени.

— Сякаш сме затворени в пропаднала минна галерия.

Седяха един срещу друг, опрели рамене на Купола. Между тях полъхваше съвсем лек ветрец. Постоянното буботене на вентилаторите се беше превърнало във фон; налагаше се да говорят по-силно, но иначе не му обръщаха внимание.

„Ще забележим обаче, ако спре — помисли си Барби. — А след няколко минути нищо повече няма да забелязваме.“

Тя се усмихна плахо.

— Спри да се тревожиш за мен, ако това правиш в момента. Добре съм като за републиканка на средна възраст, на която не й достига въздух. Поне ме изпукаха още един път. И то хубаво, както трябва.

Барби също се усмихна.

— Удоволствието беше изцяло мое, повярвай ми.

— Какво ще кажеш за атомната бомба, която щяха да изпробват в неделя? Как мислиш?

— Нищо не мисля. Само се надявам.

— Много ли се надяваш?

Той не искаше да й каже истината, но тя заслужаваше да я чуе.

— Като се има предвид случилото се и като се има предвид колко малко знаем за съществата, управляващи кутията, нямам големи надежди.

— Кажи ми, че не си се предал.

— Казвам ти. Дори не съм толкова уплашен, колкото трябва да бъда. Може би защото… странно е. Дори вече свикнах със смрадта.

— Наистина?

Той се засмя.

— Не. Ами ти? Страхуваш ли се?

— Да, но повече ми е тъжно. Така загива светът, не изведнъж, а лека-полека. — Тя се изкашля в юмрука си. Барби чу, че и други хора кашлят; сред тях беше и момченцето, за което сега се грижеше Търстън Маршал. „Утре сутринта ще получиш глътка кислород“ — помисли си Барби, после си спомни как се беше изразил Търстън: „Ще започнем да им даваме малки порции кислород.“

Никое дете не заслужава това.

Никой не заслужава това.

Джулия се изплю в тревата, после се обърна към Барби:

— Не мога да повярвам, че си докарахме такова нещо. Собствениците на кутията — кожените глави — са нагласили нещата, но мисля, че те са просто деца, които се забавляват. Може би играят нещо подобно на видеоигра. Те са вън, а ние сме вътре. Ние сами си го докарахме.

— Имаш си достатъчно проблеми, не е нужно и да се самобичуваш — каза Барби. — Ако някой е виновен, това е Рени. Той направи нарколабораторията, той започна да трупа пропан. Той предизвика размириците, сигурен съм.

— Ами кой го избра? — попита Джулия. — Кой му даде власт?

— Не ти. Вестникът ти предприе кампания срещу него. Или бъркам?

— Прав си — отговори тя, — но едва през последните осем години. Отначало „Демократ“ — с други думи, аз — смяташе, че той е голяма работа. Докато разбера що за човек е, той се окопа. И използваше нещастния, вечно ухилен глупак Анди Сандърс за черната работа.

— Все пак не можеш да виниш…

— Мога и го правя. Ако знаех, че този свадлив, некомпетентен кучи син ще застане начело на града в кризисна ситуация, щях да… щях… щях да го удавя като плъх.

Той се засмя, после започна да кашля.

— Вече не ми приличаш много на републиканка…

— Какво? — попита тя, а след това също чу шума. Нещо тракаше и скърцаше в тъмнината. След малко видяха приведен човек, влачещ детска каручка.

— Кой е там? — провикна се Дъги Туичъл.

Новодошлият отговори; гласът му звучеше глухо заради кислородната маска, която покриваше лицето му.

— Благодаря на Господ! — каза Сам Мърляча. — Подремнах малко край пътя. Помислих си, че ще ми свърши въздухът, преди да съм стигнал дотук. Но ето на, стигнах. Точно навреме, защото почти не ми останаха сили.

6.

Военният лагер край шосе 119 в Мотън представляваше тъжна гледка в тази ранна съботна утрин. Бяха останали само трийсетина военни и един хеликоптер „Чинук“. Десетина войници товареха в него големите палатки и няколкото вентилатора „Еър Макс“, които Кокс, след като беше разбрал за експлозията, беше заповядал да бъдат докарани в южната част на Купола. Вентилаторите така и не бяха влезли в действие. Когато пристигнаха, вече нямаше значение кой се възползва от оскъдния въздух, който те можеха да вкарат през преградата. Към шест часа следобед пожарът изгасна поради липса на гориво и кислород, но от страната на Честърс Мил не беше останал жив човек.

Десетина войници свалиха платнището на медицинската палатка и започнаха да го навиват. На останалите им беше заповядано да почистят района — „военна задача“, характерна за всички армии по света. Работата беше глупава, но никой от „лайнения патрул“ нямаше нищо против нея. Те така или иначе нямаше да могат да забравят кошмара от предния следобед, но поне се разсейваха, като събираха опаковки, тенекиени кутийки, бутилки и фасове. Скоро щеше да съмне и пилотите щяха да запалят двигателите на големия хеликоптер. Войниците щяха да се качат в него и да отпътуват за друго място, нещо, за което те копнееха с цялото си сърце.

Един от тях беше редник Клинт Еймс от Хикори Гроув, Южна Каролина. Той вървеше по отъпканата трева, стиснал зелена найлонова торба в едната си ръка, и събираше захвърлени табели и смачкани кутийки от кока-кола. Стараеше се винаги да изглежда много зает, за да не ядоса строгия сержант Гро. Почти беше задрямал прав, когато чу тракане, сякаш някой почукваше с пръсти по чиния. Помисли си, че сънува — сигурно беше така, защото шумът като че ли идваше от другата страна на Купола.

Той се прозя, после се протегна, като се подпираше с една ръка за кръста. Отново чу почукване. То наистина идваше откъм почернялата стена на Купола. След това — глас. Тих и нереален, като гласа на призрак. Редник Еймс усети, че го полазват тръпки.

— Има ли някой там? Чува ли ме някой? Моля ви… умирам!

— Господи, май познавам този глас! Това е…

Еймс захвърли торбата с боклуци и изтича до Купола. Опря ръцете си в почернялата, все още топла повърхност.

— Краварче? Ти ли си?

„Аз съм луд. Това е невъзможно. Няма как някой да е оживял след пожара.“

— Еймс — изрева сержант Гро. — Какво, по дяволите, правиш там?

Той се канеше да се обърне, когато отново чу глас иззад опърлената стена.

— Аз съм. Не си… — чу се остра кашлица. — Не си отивай, редник Еймс. Ако все още си там.

Появи се ръка. Призрачна ръка с почернели от сажди пръсти, която протъркваше чисто петно в опушената стена на Купола. Малко по-късно се появи лице. Отначало Еймс не позна краварчето, после разбра, че то има кислородна маска на лицето си.

— Въздухът ми почти свърши — изхриптя Оли. — Стрелката сочи червената зона… вече от половин час.

Еймс се вторачи в тревожните очи на краварчето, а то се вторачи в неговите. Тогава той осъзна, че ще направи всичко, което е по силите му, за да спаси живота на краварчето. „Няма да позволя да умре след всичко, което е преживяло“ — помисли си. Не можеше да разбере как изобщо е оцеляло след пожара.

— Момче, слушай. Застани на колене и…

— Еймс, безполезен малоумнико — изкрещя сержант Гро и тръгна към Купола. — Спри да кръшкаш и се захващай за работа! Вече ми дойде до гуша от теб!

Редникът не му обърна никакво внимание. Беше се съсредоточил в лицето, което се мержелееше зад мръсната стена.

— Застани на колене и изстържи мръсотията от дъното! Веднага момче, веднага!

Лицето изчезна; Еймс можеше единствено да се надява, че краварчето се е захванало да изпълни заръката му, а не е припаднало.

Ръката на сержант Гро се стовари върху рамото му.

— Ти глух ли си, бе! Казах ти да…

— Докарай вентилаторите, сержант! Трябва да докараме вентилаторите!

— Какви ги дрън…

Еймс изрева в лицето на ужасения сержант:

— Вътре има оцелял!

7.

В каручката на Сам Мърляча беше останала само една бутилка с кислород, освен това стрелката сочеше малко над нулата. Сам не възрази, когато Ръсти взе маската му и я сложи върху лицето на Ърни, просто се дотътри до Купола и приседна до Барби и Джулия. След това новодошлият коленичи и си пое дълбоко въздух. Коргито Хорас, което беше приклекнало до Джулия, го гледаше любопитно.

Сам легна по гръб.

— Нищо особено, но все пак е по-добре от това, с което разполагах. Последните глътки кислород от бутилките нямаха същия хубав вкус като първите.

След това за всеобща изненада той си запали цигара.

— Изгаси я, да не си луд! — възмути се Джулия.

— Умирам за цигара. — Сам си дръпна, примижвайки доволно. — Не мога да пуша кислород, нали ме разбираш? Направо ще се пръсна. Чудя се как някои хора издържат.

— Остави го — каза Роми. — Димът от цигарата му едва ли е по-лош от лайната, които дишаме ние. Предполагам, че катранът и никотинът в дробовете му го предпазват.

Ръсти се приближи и седна до тях.

— Тази бутилка беше умряла работа — каза, — но Ърни все пак подиша малко от нея. Сега ми изглежда по-спокоен. Благодаря ти, Сам.

Сам махна небрежно с ръка.

— Моят въздух е и твой въздух, докторе. Поне беше. Линейката ти е тук, не можеш ли да направиш нещо повече? Момчетата, които ми носеха бутилките — по-рано, преди всичко да се скапе, — можеха да помагат на болните в камиона си. Имаха… как се казваше… някаква помпа.

— Кислороден екстрактор — отговори Ръсти. — Прав си, имахме такъв в линейката. За съжаление се счупи. — Ухили се нервно. — Счупи се преди три месеца.

— Четири — намеси се Туич, който се беше приближил до тях. Гледаше цигарата на Сам. — Случайно да имаш още?

— Да не си посмял — каза Джини.

— Страхуваш се да не опуша този тропически рай, така ли, скъпа? — попита Туич, но когато Сам Мърляча извади смачкания си пакет „Американ Игълс“, поклати глава.

Ръсти каза:

— Лично подадох молба до борда на болницата кислородният екстрактор да бъде подменен. Отговориха ми, че бюджетът е на червено и че трябва да потърся помощ от градската управа. Така че изпратих молба до градските съветници.

— Рени — каза Пайпър Либи.

— Рени — потвърди Ръсти. — Получих писмо, в което се казваше, че молбата ми ще бъде разгледана на бюджетната среща през ноември. Предполагам, че тогава ще се разбере. — Размаха ръце към небето и се засмя.

Около тях се насъбраха хора, които гледаха любопитно Сам и ужасено — цигарата му.

— Как успя да дойдеш тук, Сам? — попита Барби.

Сам гореше от желание да разкаже историята си. Първо им обясни, че след като му била поставена диагноза „емфизем“, започнал да получава бутилки с кислород благодарение на „медицинските“. Спомена, че понякога се натрупвали доста пълни бутилки. После им каза, че е чул експлозия и че е излязъл да види какво става.

— Видях, че работата е дебела, и разбрах накъде вървят нещата — обясни той. Група военни се присламчиха, за да чуят разказа му. Сред тях беше полковник Кокс, който беше с бермуди и фланелка с цвят каки. — Виждал съм големи пожари и преди, когато работех в гората. На няколко пъти ни се е налагало да зарязваме всичко и да бягаме; ако някой от онези стари камиони, които използвахме навремето, беше затънал. Пожарите тип „корона“ са най-страшни, защото създават свой собствен вятър. Видях, че същото ще се случи и тук. Експлозията беше много силна. Какво е имало там?

— Пропан — отвърна Роуз.

Сам потърка наболата си брада.

— Да, ама е имало и друго. Имало е и химикали — забелязах зелени пламъци. Ако пожарът беше тръгнал към мен, щях да загина. Вие също. Тръгна обаче на юг. В това няма нищо чудно, причината е най-вече в терена. А също и в реката. Както и да е, знаех какво ще стане и затова извадих бутилките от „кислородния бар“.

— От какво? — попита Барби.

Сам си дръпна за последно от цигарата, после смачка фаса в пръстта.

— О, така наричам бараката, в която държа бутилките. Както и да е, имах пет пълни…

— Пет! — простена Търстън Маршал.

— Ъ-хъ — каза весело Сам, — но нямаше как да ги домъкна и петте. Вече съм на години.

— Не можа ли да намериш някоя кола или пикап? — попита Лиза Джеймисън.

— Госпожо, отнеха ми шофьорската книжка преди седем години. Може и осем да са станали вече. Твърде много актове за шофиране в нетрезво състояние. Ако ме хванат да карам нещо по-голямо от ръчна количка, ще ме набутат в затвора и ще изхвърлят ключа на килията ми.

Барби се зачуди дали да не посочи основния недостатък на твърдението му, но в крайна сметка реши да не си прахосва дъха.

— Както и да е, прецених, че мога да взема четири бутилки. Не бях изминал и половин километър, когато се наложи да дишам от първата. Нямаше как, нали виждате?

Джаки Уетингтън попита:

— Знаеше ли, че сме тук?

— Не, госпожо. Просто исках да отида някъде нависоко, а и бях наясно, че кислородът все някога ще свърши. Не предполагах, че сте тук, не предполагах и че има вентилатори. Просто нямах други варианти пред себе си.

— Защо се забави толкова много? — попита Пит Фрийман. — Разстоянието от Год Крийк дотук едва ли е повече от шест километра.

— Ето това е най-смешното — каза Сам. — Тръгнах по пътя, нали се сещаш — Блек Ридж Роуд, после минах без проблеми по моста, като продължавах да дишам от първата бутилка, въпреки че беше станало много топло и… Впрочем, видяхте ли мъртвата мечка? Онази, дето май си е разбила главата в телефонния стълб?

— Видяхме я — отговори Ръсти. — Предполагам, че след като си подминал мечката, ти се е завило свят и си припаднал.

— Откъде знаеш?

— И ние минахме оттам — обясни му Ръсти. — Там действа някаква сила. Децата и възрастните хора са най-уязвими.

— Аз не съм много възрастен — каза обидено Сам. — Побелях преждевременно, също като майка ми.

— Колко време беше в безсъзнание? — попита Барби.

— Ами… не нося часовник, но когато се свестих, вече беше тъмно, така че доста време ще да е било. Събудих се веднъж, защото не ми достигаше въздух, после прикачих маската за следващата бутилка и пак заспах. Шантаво, нали? И какви сънища само! Сякаш бях в цирк! Накрая се разбудих съвсем. Беше тъмно, минах на следващата бутилка. Нямах проблеми при прехвърлянето, защото не беше много тъмно. А трябваше да е, трябваше да е тъмно като в кучи гъз при всичките тези сажди по Купола, но там, където лежах, имаше светло петно. Денем не се вижда, но нощем е като рояк от милиони светулки.

— Ние го наричаме блестящия пояс — поясни Джо. Той, Нори и Бени се бяха сгушили един до друг. Бени се покашляше в шепата си.

— Хубаво име — каза одобрително Сам. — Както и да е, вече знаех, че тук има някой, защото чувах вентилаторите и виждах светлини. — Той кимна към военния лагер от другата страна на Купола. — Не бях сигурен дали ще успея да стигна, защото въздухът ми свършваше — хълмът е стръмен и гълтах здраво.

Той оглеждаше любопитно полковник Кокс.

— Здрасти, полковник Клинк, виждам дъха ти. Или си облечи яке, или ела тук при нас на топло. — Той се изкикоти, показвайки няколкото си оцелели зъба.

— Казвам се Кокс, а не Клинк, и ми е добре така.

Джулия попита:

— Какво сънува, Сам?

— Странно, че точно ти ме попита — отговори той, — защото от всички сънища помня само този, който беше свързан с теб. Ти лежеше на естрадата и плачеше.

Джулия стисна силно ръката на Барби, като продължи да се взира в лицето на Мърляча.

— Откъде знаеш, че съм била аз?

— Беше се покрила с вестници. Издания на „Демократ“. Притискаше ги към себе си, сякаш за да прикриеш голотата си. Моля за извинение, но ти ме попита. Не е ли това най-смешният сън, който си чувала?

Радиостанцията на Кокс избипка три пъти. Той я откачи от колана си.

— Какво има? Казвай бързо, зает съм.

Всички чуха какво каза човекът отсреща.

— Има оцелял в южния край, полковник. Повтарям. Има оцелял.

8.

Когато слънцето изгря на двайсет и осми октомври, последният член на семейство Динсмор можеше да се похвали единствено с това, че е оцелял. Оли лежеше на земята, притиснал тялото си към Купола, и вдишваше жадно оскъдния въздух, който достигаше до него.

Беше се наложило бързо да почисти стената на Купола, защото въздухът в бутилката свършваше. Това беше втората бутилка — тази, която беше оставил на пода, преди да се зарови в картофите. Спомни си, че се беше чудил дали тя няма да избухне. За късмет на Оливър Динсмор тя не беше избухнала. Ако това се беше случило, сега той щеше да лежи мъртъв под погребална могила от картофи.

Той беше коленичил до Купола и беше започнал да разчиства черната шлака, в която имаше човешки останки. Никога нямаше да забрави как го бодяха парченцата от кости. Ако не беше редник Еймс, който непрекъснато го окуражаваше, със сигурност щеше да се откаже. Редникът обаче не спираше да го тормози и да настоява:

— Копай, по дяволите, разчисти тази мръсотия, краварче, защото иначе вентилаторите няма да свършат никаква работа.

Оли беше продължил да се бори само защото Еймс не знаеше името му. Беше свикнал децата в училище да го наричат „лайносъбирач“ и „цицодърпач“, но въпреки това не можеше да си позволи да умре, слушайки как някакъв тиквеник от Южна Каролина го нарича „краварче“.

Вентилаторите бяха заревали и той беше усетил как лекият полъх гали нагорещената му кожа. Махна маската от лицето си и притисна устата и носа си към мръсната повърхност на Купола. Нагълта се със сажди, което го накара да продължи да почиства стената. Виждаше Еймс от другата страна — беше коленичил и беше наклонил глава, сякаш се опитваше да надникне в миша дупка.

— Точно така! — изкрещя той. — Ей-сега ще докарат още два вентилатора. Не се предавай, краварче! Дръж се!

— Оли — изхриптя момчето.

— Какво?

— Името ми е… Оли. Спри да ме наричаш… краварче.

— Отсега нататък ще те наричам Оли, само продължавай да разчистваш, за да могат да работят вентилаторите.

Оли някак си успяваше да вдишва достатъчно количество въздух, което да го поддържа жив. През процепа в саждите той виждаше как светът просветлява. Светлината помагаше, но го болеше сърцето, че розовият изгрев е зацапан от мръсотията, покриваща вътрешната страна на Купола. Светлината беше прекрасна, защото при него всичко беше тъмно, опърлено, твърдо и притихнало.

Към пет часа сутринта те се опитаха да накарат Еймс да се махне, но Оли се разкрещя и той им отказа категорично. Началникът му се съгласи. Оли започна да разказва, като спираше от време на време, за да притисне устата си към Купола и да подиша въздух.

— Знаех, че трябва да изчакам пожара да загасне — каза той, — затова пестях кислорода. Дядо ми Том веднъж каза, че ако е заспал, може да изкара цяла нощ с една бутилка, така че просто си лежах спокойно. Известно време дишах въздуха, който беше останал под картофите.

Той опря устните си в стената и усети вкус на сажди. Знаеше, че в тези сажди може да има човешки остатъци, но не му пукаше. Засмука жадно, после изкашля чернилката и продължи:

— Отначало под картофите беше студено, но после стана топло, а накрая и горещо. Помислих си, че ще изгоря жив. Оборът гореше над главата ми. Всичко гореше. Пожарът обаче много бързо погълна постройката, сигурно затова оцелях. Не знам. Останах там, докато не свърши първата бутилка. След това бях принуден да изляза. Опасявах се, че другата бутилка е експлодирала, но тя беше цяла. Беше й се разминало на косъм.

Еймс кимна. Оли засмука още въздух през Купола. Имаше чувството, че диша през мръсна дебела кърпа.

— И стълбите. Ако бяха дървени, а не бетонни, нямаше да мога да изляза. Дори не опитах отначало. Просто изпълзях изпод картофите, защото беше много топло. Тези най-отгоре се бяха изпекли, усетих по миризмата. Тогава започна да не ми достига въздух и така разбрах, че кислородът във втората бутилка свършва.

Той се закашля и замълча за момент. После отново продължи:

— Просто исках да чуя човешки глас, преди да умра. Стана ми много приятно, когато те видях, редник Еймс.

— Казвам се, Клинт, Оли. И да знаеш, няма да умреш.

Но очите, които гледаха през мръсния процеп в дъното на Купола, приличащ на прозорче на ковчег, като че ли знаеха някаква жестока истина.

9.

Когато звънецът се задейства за втори път, Картър се събуди от безсънна дрямка и веднага разбра какво става. Част от съзнанието му нямаше да може да заспи, докато тази каша не се оправеше или той не умреше. Помисли си, че това е инстинктът за оцеляване — вечно буден страж, стоящ на пост дълбоко в мозъка му.

Беше седем и половина събота сутринта.

Знаеше това, защото часовникът му беше от тези, чийто дисплей светва, когато бъде натиснат бутон. Аварийните светлини бяха угаснали през нощта и укритието тънеше в мрак.

Когато се надигна и седна, усети, че нещо се е опряло във врата му. Предположи, че това е фенерчето, което беше използвал миналата вечер. Напипа го и го включи. Той беше на пода. Големия Джим беше на канапето. Тъкмо той го беше смушкал с фенерчето.

„Разбира се, че ще е на кушетката, та нали е шеф“ — каза си гневно Картър.

— Хайде, синко — настоя Големия Джим. — По-бързичко.

„Защо пък аз? — помисли си Картър… но не каза нищо. — Трябва да отида аз, защото шефът е стар, шефът е дебел, шефът има проблеми със сърцето. И защото шефът е шеф, разбира се. Джеймс Рени — императорът на Честърс Мил. Император на стари коли, това си ти. И миришеш на пот и сардини.“

— Хайде! — Като че ли беше изнервен. И уплашен. — Какво чакаш?

Картър стана и се отправи към спалничката. Фенерчето осветяваше претъпканите рафтове на противорадиационното укритие (толкова много консерви със сардини!). Една от крушките на аварийното осветление все още работеше, но примигваше, сякаш всеки момент щеше да изгасне. Сега звънецът се чуваше по-ясно. Натрапчиво „Аааааааа“ — звукът на надвисналата гибел.

„Няма да можем да се измъкнем оттук“ — помисли си Картър.

Насочи фенерчето към люка и извисяващия се над него генератор, който продължаваше да бучи дразнещо, и тогава незнайно защо се сети за словоизлиянията на шефа. Може би защото и чрез двата шума се настояваше за едно и също: храна, храна, храна. Дай ми пропан, дай ми сардини, дай ми безоловен бензин за хамъра. Нахрани ме. Въпреки това ще умра, и ти също ще умреш, но на кого му пука? Дава ли изобщо някой пет пари? Нахрани ме, нахрани ме, нахрани ме.

В сандъка имаше само шест бутилки с пропан. Когато сменеше празната, щяха да останат пет. Между тях и смъртта чрез задушаване стояха тези пет малки контейнера.

Картър измъкна една бутилка от сандъка и я остави до генератора. Щеше да изчака свършващата бутилка да се изпразни напълно, въпреки че това „ааааааааа“ го дразнеше много. Да. Да. Добро до последната капка, нали така казваха за кафето „Максуел Хаус“.

Но звънецът можеше преспокойно да скъса нервите на човек. Картър си помисли, че би могъл да намери алармата и да я изключи, но тогава как щяха да разбират, че горивото на генератора свършва?

„Два плъха, захлупени под преобърната кофа, това сме ние.“

Той започна да смята наум: „Шест бутилки, всяка от които стига за единайсет часа. Ако изключим климатика, бутилките ще издържат по дванайсет, че дори и тринайсет часа. Май дванайсет е по-реалистично. Дванайсет по шест е… нека да видим…“

Бученето му пречеше да смята, но той успя да се справи. Седемдесет и два часа до жалката смърт чрез задушаване тук долу в тъмното. А защо беше тъмно? Защото никой не се беше сетил да смени акумулатора на аварийните лампи, затова. Вероятно не беше сменян от двайсет години. Шефът беше пестил пари. А защо в сандъка имаше само седем малки смотани бутилки, след като в Радиото на Исус са били складирани милиони галони пропан? Защото шефът иска сам да определя къде да стоят запасите.

Докато седеше и слушаше бученето, Картър си спомни една от поговорките на баща си: „Пестиш ли пенита, губиш долари.“ Така прави Рени. Рени, императорът на колите на старо. Рени, големият политик. Рени, наркобаронът. Колко ли пари беше спечелил от наркотиците? Милион долара? Два милиона? Имаше ли значение изобщо?

Вероятно не е възнамерявал да ги харчи, а сега със сигурност няма да ги харчи. Тук нямаше за какво да се харчи. Може да плюска сардини до посиняване, и то безплатно.

— Картър? — чу се гласът на Големия Джим. — Ще я смениш ли най-сетне или да продължаваме да се наслаждаваме на този приятен звук?

Младият мъж отвори уста, за да изкрещи, че трябва да почакат и че всяка минутка е важна, когато бученето престана. Престана и хлипането на устройството за пречистване на въздуха.

— Картър?

— Още малко, шефе. — Той пъхна фенерчето под мишницата си, замени празната бутилка с пълна (на металната платформа можеше да се побере десет пъти по-голяма бутилка) и закачи конектора.

Всяка минутка е важна. Наистина ли? Защо да е важна, след като краят е предизвестен — задушаване?

Вечно будният страж в главата му обаче смяташе тези въпроси за глупави. Вечно будният страж смяташе, че седемдесет и два часа са си седемдесет и два часа и че всяка минутка от тези седемдесет и два часа е важна. Защото всичко можеше да се случи. Военните можеха да намерят начин да разрушат Купола. Куполът можеше да изчезне от само себе си по внезапен и необясним начин, както се беше появил.

— Картър? Какво правиш там? Баба ми е по-бърза от теб, а тя е мъртва!

— Почти съм готов.

Той се увери, че бутилката е опряна, където трябва, после приближи пръста си до бутона за включване (помисли си, че може да загазят, ако акумулаторът на стартера е толкова стар, колкото акумулатора на аварийните лампи). Замисли се: „Седемдесет и два часа, ако сме двамата. Но ако съм само аз, пропанът ще стигне за деветдесет, че дори за сто часа. Просто ще включвам пречиствателя само когато въздухът се развали съвсем.“

Големия Джим беше отхвърлил идеята да изключват от време на време пречиствателя.

— Сърцето ми е зле — беше напомнил той на Картър. — Ще започне да ми играе номера, ако въздухът е лош.

— Картър? — Висок и властен глас. Глас, който тормозеше ушите му, както сардините тормозеха носа му. — Какво става там?

— Всичко е наред, шефе — провикна се той и натисна бутона. Моторът на стартера забръмча и генераторът веднага заработи.

„Трябва да помисля за това“ — каза си Картър, но вечно будният страж беше на друго мнение. Вечно будният страж смяташе, че всяка загубена минута е от значение.

„Той се отнасяше добре към мен. Възлагаше ми отговорни задачи.“

„Караше те да му вършиш мръсната работа. А после те набута в този капан.“

Картър взе решение. Извади беретата си от кобура и се отправи към главната стая. Поколеба се дали да не скрие пистолета зад гърба си, но се отказа. Човекът все пак го беше наричал „синко“. Заслужаваше нещо повече от неочакван куршум в тила.

„Ще му дам време да се подготви.“

10.

В крайния североизточен край на града не беше тъмно; тук Куполът беше силно опушен, но не и непрозрачен. Слънчевите лъчи проникваха вътре и къпеха всичко в трескава розова светлина.

Нори се затича към Барби и Джулия. Момичето кашляше и се задъхваше, но въпреки това тичаше.

— Дядо ми получи сърдечен удар! — проплака то и падна на колене. Кашлицата продължаваше да разтърсва тялото му.

Джулия прегърна момичето и обърна лицето му към ревящите вентилатори. Барби пропълзя до изгнаниците, които бяха наобиколили Ърни Калвърт, Ръсти Евърет, Джини Томлинсън и Дъги Туичъл.

— Отдръпнете се, хора! — сряза ги Барби. — Оставете човека да диша!

— Това е проблемът — каза Тони Гуей. — Дадоха му всичкия кислород… кислородът, който беше за децата… но…

— Епинефрин — каза Ръсти и Туич му подаде спринцовка. Ръсти инжектира лекарството. — Джини, започвай да правиш масаж. Когато се измориш, Туич ще те замени. След това съм аз.

— Аз също искам да помогна — обади се Джоани. По бузите й се стичаха сълзи, но иначе изглеждаше сравнително спокойна. — Карала съм курсове.

— Аз също съм карала — намеси се Клеър. — Ще помогна.

— И аз — промълви Линда. — Миналото лято бях на опреснителен курс.

„Градът е малък и всички ние подкрепяме отбора“ — помисли си Барби.

Джини, чието лице все още бе подуто и разранено, започна да прави сърдечен масаж. Отстъпи на Туич точно когато Джулия и Нори се присъединиха към Барби.

— Ще успеят ли да го спасят? — попита Нори.

— Не знам — отговори той. Най-ужасното обаче беше, че знаеше.

Потта, която капеше от челото на Туич, намокри ризата на Ърни. След около пет минути Туич спря, измъчван от пристъп на кашлица. Ръсти тръгна към него, за да го замести, но Туич поклати глава.

— Отиде си. — После се обърна към Джоани и й каза: — Много съжалявам, госпожо Калвърт.

Лицето на Джоани потрепери, после се сбръчка. Тя изпищя протяжно, след което се закашля. Нори я прегърна и също се закашля.

— Барби? — каза някой. — Само за момент.

Беше Кокс, облечен този път с кафяви камуфлажни панталони и вълнено яке; очевидно отвън беше доста студено. Барби не хареса мрачното му изражение. Джулия тръгна с него. Облегнаха се на Купола, опитвайки се да дишат дълбоко.

— Стана инцидент във военновъздушната база „Къртланд“ в Ню Мексико. — Кокс говореше тихо. — Правеха последни опити с ядрената бомба, която смятахме да използваме, и… всичко се скапа.

— Експлодира? — попита ужасената Джулия.

— Не, госпожо, стопи се. Двама човека загинаха, а шестима получиха тежки изгаряния и бяха облъчени с радиация. Работата е там, че изгубихме бомбата. Загубихме шибаната бомба.

— Дефект ли е имала? — попита Барби. Надяваше се да е била дефектна, защото това би означавало, че тъй или иначе е нямало да изпълни предназначението си.

— Не, полковник. Затова използвах думата инцидент. Случват се такива неща от бързане, а ние всички бързаме.

— Много жалко за хората — каза Джулия. — Роднините им знаят ли вече?

— Много мило от твоя страна, като се има предвид в каква ситуация си. Скоро ще ги информираме. Инцидентът стана в един през нощта. Вече се работи по второ малко момче. Ще е готово след три дена. Най-много четири.

Барби кимна.

— Благодаря, сър, но се опасявам, че няма да издържим толкова време.

Зад тях се надигна тъжен протяжен вой. Когато Барби и Джулия се обърнаха, воят премина в дрезгави покашляния, съпроводени от мъчително задъхване. Видяха, че Линда е коленичила пред по-голямата си дъщеря и я е притиснала към себе си.

— Не може да е мъртва! — изкрещя Джанел. — Одри не може да е мъртва!

Обаче беше. Златният ретривър на семейство Евърет беше умрял през нощта тихо и кротко, докато спеше между двете момичета.

11.

Когато Картър се върна в главната стая, вторият градски съветник на Мил ядеше овесени бисквити от кутия, на която беше изобразена птица. Картър разпозна митичната птица, красяща опаковките на много детски закуски — тукана Сам, патрона на „Фрут Лупс“.

„Сигурно са много стари“ — каза си и за момент изпита съжаление към шефа си. След това се замисли за разликата между въздух за седемдесет и два часа и въздух за почти сто часа и сърцето му се вкорави.

Големия Джим ровеше в кутията, когато видя, че Картър държи пистолет.

— Е — каза той.

— Съжалявам, шефе.

Големия Джим разтвори пръстите си и бисквитите се изтърколиха обратно в кутията; по влажната му длан бяха полепнали едри трохи. Блестящи капчици пот се стичаха по оплешивяващото му чело.

— Недей, синко.

— Налага се, господин Рени. Нищо лично.

Нищо лично, просто двамата бяха затворени в тази дупка. До това бяха довели решенията на Големия Джим и сега той трябваше да си плати.

Джим Рени остави кутията „Фрут Лупс“ на пода. Направи го внимателно, сякаш се страхуваше, че бисквитите може да се натрошат.

— Какъв е проблемът тогава?

— Всичко опира до… въздуха.

— Въздуха. Разбирам.

— Можех да скрия пистолета зад гърба си, а после, приближавайки се, да ти пусна един куршум в главата, но не исках да постъпвам така. Исках да ти дам време да се приготвиш. Защото се отнасяше добре към мен.

— Тогава не ми причинявай болка, синко. Ако няма нищо лично, не ми причинявай болка.

— Ако си траеш, всичко ще мине гладко. Мигновено ще стане, все едно доубивам ранен елен.

— Може ли да поговорим по въпроса?

— Не, сър. Решението ми е твърдо.

Големия Джим кимна.

— Добре тогава. Може ли първо да се помоля? Ще ми позволиш ли?

— Да, сър, можете да се помолите, ако искате. Но бързо. На мен също не ми е лесно.

— Вярвам ти. Ти си добро момче, синко.

Картър, който не беше плакал от четиринайсетгодишен, беше готов да се разплаче.

— Това, че ме наричаш „синко“, няма да ти помогне.

— Вече ми помага. Фактът, че си се разчувствал… също ми помага.

Големия Джим стана тежко от кушетката, после се отпусна на колене. Неволно преобърна кутията с бисквити, което го накара да се засмее тъжно.

— Да ти кажа честно, последното ястие не струваше.

— Да. Съжалявам.

Големия Джим обърна гръб на Картър и въздъхна.

— Няма проблеми, след минута-две ще ям печено говеждо на божията маса. — Вдигна дебелия си показалец и го опря в тила си. — Ето тук. Основата на мозъка. Ясно?

Картър преглътна, имаше чувството, че в гърлото му е заседнала голяма топка марля.

— Да, сър.

— Защо не коленичиш да се помолиш заедно с мен, синко?

Картър, който се молеше толкова често, колкото и плачеше, за малко да каже „да“. Тогава си спомни, че шефът му понякога постъпва много коварно. Големия Джим сега вероятно не хитруваше, но той го беше виждал как действа и не искаше да рискува.

Поклати глава.

— Кажи си молитвата. И побързай, защото иначе може да не стигнеш до „амин“.

Големия Джим стисна възглавничката на канапето, която се беше намачкала под тежестта на огромния му задник.

— Мили Боже, твоят слуга Джеймс Рени е. Май ще дойда при теб, независимо дали това ти харесва или не. Чашата се опря в устните ми и аз не мога…

Той изхлипа силно.

— Изключи фенерчето, Картър. Не искам да плача пред теб. Един мъж не трябва да умира по такъв начин.

Картър доближи дулото до тила на Големия Джим.

— Добре, но други желания няма да изпълнявам.

Той изключи фенерчето.

Веднага разбра, че е допуснал грешка, но вече беше твърде късно. Чу, че шефът му се движи; и то много бързо за едър човек с болно сърце. Картър натисна спусъка и на светлината на огънчето, което излезе от дулото, видя, че в смачканата възглавничка се появи дупка. Големия Джим вече не беше на колене пред него, но нямаше как да се е отдалечил много. Докато Картър търсеше копчето на фенерчето, Големия Джим се хвърли напред, стискайки кухненския нож, който беше взел от скрина до печката. Петнайсетсантиметровото острие се заби в корема на Картър Тибодо.

Картър извика от болка и стреля още веднъж. Големия Джим чу как куршумът изсвистя покрай ухото му, но не отстъпи назад. Той също си имаше вечно буден страж, който му беше служил много добре дълги години и който сега му казваше, че ако се отдръпне назад, ще умре. Изправи се тежко на крака, като едновременно с това издърпа ножа нагоре и изкорми глупавото момче, което беше дръзнало да му се опълчи.

Картър изкрещя отново. Капчици кръв опръскаха лицето на Големия Джим, който се надяваше, че момчето вече е мъртво. Той бутна Картър назад. На светлината на падналото на пода фенерче видя, че Картър залита назад, стискайки корема си, и смачква разпилените бисквити. По пръстите му течеше кръв. Удари с ръка рафтовете и падна на колене сред дъжд от консерви. Остана за момент така, сякаш бе размислил и в крайна сметка бе решил да се помоли. Косата му падаше върху лицето. Накрая загуби равновесие и се свлече на пода.

Големия Джим се замисли дали да не отиде да вземе ножа, но прецени, че тази работа е твърде тежка за човек със сърдечни проблеми (каза си, че непременно трябва да се погрижи за сърцето си, когато кризата свърши). Вдигна пистолета и отиде до глупавото момче.

— Картър, тук ли си все още?

Картър простена, опита да се обърне, но се отказа.

— Ще те застрелям в тила, както ти възнамеряваше да направиш с мен. Първо обаче искам да те посъветвам нещо. Слушаш ли ме?

Картър отново простена. Големия Джим прие това за „да“.

— Съветът ми е следният: Никога не давай на добрите политици време да се молят.

Той натисна спусъка.

12.

— Мисля, че умира! — изкрещя редник Еймс. — Мисля, че момчето умира!

Сержант Гро коленичи до Еймс и надникна през мръсния процеп в основата на Купола. Оли Динсмор беше легнал настрани; устните му бяха съвсем близо до стената, която се виждаше благодарение на факта, че беше мръсна. Гро извика с типичния за всички сержанти заповеднически глас:

— Ей! Оли Динсмор! Тук пред теб сме!

Момчето бавно отвори очи и погледна двамата мъже, които бяха на една крачка от него в студения и чист свят.

— Какво? — прошепна то.

— Нищо, синко — каза Гро. — Продължавай да спиш.

Гро се обърна към Еймс:

— Спокойно, не се стягай, редник. Той е добре.

— Не е добре. Погледни го само!

Гро го хвана за ръката и внимателно му помогна да се изправи на крака.

— Прав си — прошепна. — Изобщо не е добре, но е жив и спи, а в момента за повече не можем и да мечтаем. Така изразходва по-малко кислород. Отиди да хапнеш нещо. Закуси ли?

Еймс поклати глава. Съвсем беше забравил за закуската.

— Искам да остана тук, той може да се събуди. — Замълча за момент, след това продължи: — Искам да съм до него, ако… тръгне да умира.

— За момента няма опасност да умре — каза Гро. Нямаше представа дали е така или не. — Отиди да си вземеш нещо от камиона, пък макар и само парче салам и филия хляб. Не изглеждаш добре, редник.

Еймс погледна спящото върху обгорялата земя момче. По лицето му имаше мръсни петна, гърдите му се надигаха лекичко от време на време.

— Колко според теб му остава, сержант?

Гро поклати глава.

— Вероятно не много. Тази сутрин е умрял един от другата група, а неколцина никак не са добре. А там е много по-добре от тук. По-чисто е. Трябва да се подготвиш.

Очите на Еймс се насълзиха.

— Момчето загуби цялото си семейство.

— Тичай да хапнеш нещо. Аз ще го наглеждам, докато се върнеш.

— Но след това ще мога да остана?

— Щом те иска, оставаш. До края.

Еймс се дотътри до разпънатата до вертолета маса, на която беше сложена храна. Отвън вече беше десет часът и слънцето почти беше разтопило тежката слана. А там, в света на вечния здрач, въздухът не ставаше за дишане и времето нямаше никакво значение. Гро, който беше роден в Уилтън, Кънектикът, си спомни езерцето, край което беше играл като малък. В него имаше златни шарани, големи и стари. Децата ги хранеха. Но един ден работник от парка разля някакви изкуствени торове. Сбогом, рибки. Всичките обърнаха коремите и изплуваха на повърхността.

Докато гледаше спящото от другата страна на Купола дете, той се замисли за онези шарани… само че момчето не беше риба.

Еймс се върна. Тъпчеше се с нещо, което очевидно изобщо не му беше вкусно. Според Гро той не ставаше много за войник, но беше добро момче с добро сърце.

Редник Еймс седна на земята. Сержант Гро се отпусна до него. Някъде към обяд получиха информация, че още един от оцелелите в северната част на Купола е починал. Момченце на име Ейдън Епълтън. Пак дете. Гро се зачуди дали онази жена, която срещна вчера, не беше майка му. Надяваше се да не е била тя.

— Кой направи това? — попита Еймс. — Кой забърка тази каша, сержант? И защо?

Гро поклати глава.

— Нямам представа.

— Изобщо не проумявам! — изкрещя Еймс. Оли се размърда, но не се събуди, просто нагласи отново лицето си спрямо ветреца, който полъхваше откъм стената.

— Не го събуждай — каза Гро и си помисли: „За нас двамата ще е по-добре, ако той умре в съня си.“

13.

Към два часа почти всички оцелели вече кашляха. Изключение правеха Сам Вердро — невероятно, но факт, — на когото лошият въздух като че ли се отразяваше добре, и Литъл Уолтър Буши, който не правеше нищо друго, освен да спи и да яде (даваха му мляко и сокове). Барби седеше до Купола, прегърнал с една ръка Джулия. Недалеч от тях седеше Търстън Маршал, който се взираше в покрития с одеяло труп на Ейдън Епълтън. Момченцето беше умряло внезапно, просто за секунди. Търстън, който постоянно покашляше, държеше Алис в скута си. Уморена от плач, тя беше заспала. На пет-шест метра по-нагоре Ръсти се беше притиснал до жена си и децата си, които също спяха, уморени от плач. Ръсти беше занесъл тялото на Одри в линейката, за да не го гледат момичетата. Наложило се беше да задържи дъха си, защото на петнайсет метра от Купола въздухът ставаше задушлив и отровен. Когато се върна и задиша що-годе нормално, си помисли, че трябва да пренесе там и момченцето. Одри щеше да му прави компания; тя винаги беше харесвала деца.

Джо Макклачи седна до Барби. Сега вече наистина приличаше на плашило. Бледото му лице беше нашарено от акне, а под очите му имаше синкави кръгове.

— Майка ми спи — каза.

— Джулия също — отговори Барби, — така че говори по-тихо.

Джулия отвори око.

— Не спя — промърмори и отново го затвори. Закашля се, диша известно време нормално, после пак се закашля.

— Бени е много зле — каза Джо. — Втриса го. Онова момченце също го втрисаше, преди да умре. — Поколеба се за момент. — Майка ми е много топла. Може би защото тук е топло, но… се съмнявам, че това е причината. Ами ако тя умре? Ами ако всички ние умрем?

— Няма — увери го Барби. — Те ще измислят нещо.

Джо поклати глава.

— Нищо няма да измислят. И ти го знаеш. Защото те са отвън. Никой от онези отвън не може да ни помогне. — Загледа се в черната пустош, която беше изместила града, и се засмя — дрезгав, грачещ смях, неприятен най-вече заради това, че в него имаше нещо весело. — Честърс Мил е основан през 1803 година, учихме в училище. Това са повече от двеста години. А за една седмица беше заличен от лицето на земята. Само за една седмица. Какво ще кажеш по този въпрос, полковник Барбара?

Барби не знаеше какво да му отговори.

Джо покри устата си с длан и се изкашля. Вентилаторите продължаваха да реват зад тях.

— Аз съм умно момче. Нали знаеш? Не че се хваля, просто… съм умен.

Барби се сети за камерите, с помощта на които момчето беше показало ракетната атака.

— Няма спор, Джо.

— Гледал ли си този филм на Спилбърг, в който едно умно момче намери решение на проблема в последния момент?

Барби усети, че Джулия се размърда отново. Сега очите й бяха отворени, гледаше мрачно Джо.

По бузите на момчето се търкаляха сълзи.

— Аз не съм като момчето на Спилбърг. Ако бяхме в „Джурасик парк“, динозаврите със сигурност щяха да ни изядат.

— Де да можеше да се изморят — каза замечтано Джулия.

— А? — Джо примигна към нея.

— Кожените глави. Децата с кожените глави. Ако се отегчат от играта, ще насочат вниманието си към друго нещо. Или… — тя се закашля силно — представи си, че родителите им ги извикат вкъщи на вечеря.

— Възможно е те да не ядат — каза Джо и се навъси. — Възможно е и да нямат родители.

— Възможно е при тях времето да тече по-бавно — намеси се Барби. — Ами ако току-що са седнали пред тяхната кутия? Ако играта за тях тепърва започва? Дори не знаем със сигурност дали са деца или не.

Пайпър Либи се присъедини към тях. Беше се зачервила, а косата й беше залепнала за бузите.

— Деца са — заяви.

— Откъде знаеш? — попита Барби.

— Просто знам. — Тя се усмихна. — Те са богът, в който спрях да вярвам преди три години. Оказа се, че Бог е групичка непослушни дечица, играещи нещо от рода на компютърна игра. Не е ли смешно? — Усмивката й стана по-широка, а след това от очите й потекоха сълзи.

Джулия гледаше замислено към кутията и към нейната примигваща пурпурна светлинка.

14.

Събота вечер е. Това е вечерта, в която дамите от „Истърн Стар“ си организираха среща (след това често отиваха в къщата на Хенриета Клавард, където пиеха вино и си разказваха мръсни вицове). Това е вечерта, в която Питър Рандолф и приятелите му играеха покер (и също си разказваха мръсни вицове). Вечерта, в която Стюарт и Фърн Бауи често отиваха в Луистън, за да си наемат проститутки от публичния дом на Лоуър Лизбън Стрийт. Вечерта, в която преподобният Лестър Когинс проповядваше на тийнейджъри в залата на „Светия изкупител“, а Пайпър Либи организираше танцови забави за тийнейджъри в сутерена на църквата си. Вечерта, в която „Дипърс“ гърмеше до един часа, като към дванайсет и половина пияната тълпа започваше да припява химна „Дърти Уотър“ — песен, която всички групи от Бостън знаеха много добре.

Вечерта, в която Хауард и Бренда Пъркинс се разхождаха, хванати под ръка, и поздравяваха другите двойки, които срещаха по пътя си. Вечерта, в която Олдън Динсмор, жена му Шели и двамата им синове играеха с топка на лунна светлина. В Честърс Мил (това се отнася и за повечето малки градчета, в които хората подкрепят отбора) съботните вечери обикновено бяха най-хубавите, тогава хората танцуваха, чукаха се или мечтаеха.

Не и тази вечер. Тази изглежда черна и безкрайна. Вятърът е стихнал. Отровеният въздух е топъл и неподвижен. Оли Динсмор лежи край стопеното от адската горещина шосе 119 и притиска лицето си към процепа в шлаката, борейки се отчаяно за живота си. На половин метър от него редник Клинт Еймс продължава да бди търпеливо. Някакъв „умник“ предложи да насочат прожектор към момчето; Еймс (подкрепен от сержант Гро, който явно не беше голямо страшилище) успя да го разубеди, изтъквайки, че така се постъпва с терорист, а не с момче, което вероятно ще умре преди изгрев-слънце. Еймс обаче има фенерче и от време на време осветява момчето, за да се увери, че то все още диша. Всеки път, когато включва фенерчето си, се опасява, че на светлината няма да се види никакво помръдване. После започва да си мисли, че така ще е по-добре. Започва да приема истината: въпреки че е находчив и че се бори героично, Оли Динсмор няма бъдеще. Свива му се сърцето, като го гледа как се мъчи. Малко преди полунощ редник Еймс заспива — в седнало положение, стиснал фенерчето в ръка.

„Спиш ли? Не можеш ли да будуваш един час?“ Смята се, че Исус е задал на Петър тези въпроси.

Ако беше жив, Готвача Буши вероятно щеше да добави:

— Евангелието на Матей, Сандърс.

Малко след един часа Роуз Туичъл разтърсва Барби и го събужда.

— Търстън Маршал е мъртъв — казва тя. — Ръсти и брат ми слагат тялото му под линейката, за да не изпадне момиченцето в шок, когато се събуди. — След това добавя: — Ако изобщо се събуди. Алис също е зле.

— Сега всички сме зле — казва Джулия. — Всички, освен Сам и бебето на наркоманката.

Ръсти и Туич се връщат бързо, свличат се пред един от вентилаторите и започват да дишат тежко, на пресекулки. Туич започва да кашля и Ръсти го изблъсква по-близо до въздуха, толкова силно го изблъсква, че челото на Туич се удря в Купола. Всички чуват удара.

Роуз още не е приключила с инвентаризацията.

— Бени Дрейк също не е добре. — Шепне: — Според Джини той може и да не изкара до сутринта. Ех, де да можехме да направим нещо.

Барби не отговаря. Джулия също мълчи, мълчи и гледа по посока на кутията, която няма как да бъде помръдната, въпреки че е с размери двайсет на двайсет на два сантиметра. Погледът й е зареян, замислен.

Червеникавата луна най-накрая преодолява полепналата по източната стена на Купола мръсотия и окъпва всичко в кървава светлина. Това е краят на октомври, а в Честърс Мил октомври е най-жестокият месец, месец, смесващ спомени и желания. В тази мъртва земя няма люляци. Няма люляци, няма дървета, няма трева. Под всевиждащата луна не е останало почти нищо друго освен разруха.

15.

Големия Джим се събуди и се хвана за гърдите. Отново имаше аритмия. Удари се с юмрук отляво. Алармата на генератора се задейства — бутилката пропан беше на свършване. Ааааааааааа. Нахрани ме, нахрани ме.

Големия Джим скочи на крака и изкрещя. Бедното му измъчено сърце подрипваше, пропускайки удари, а след това започваше да препуска, опитвайки се сякаш да догони нещо. Имаше чувството, че е стара кола с лош карбуратор; таратайка, която може да бъде разменена, но не и продадена и която става единствено за старо желязо. Задъхваше се, но продължаваше да блъска гърдите си. Този път като че ли беше по-зле от предишния, когато влезе в болницата.

Аааааааааааа — звук от някакво огромно, страховито насекомо — може би цикада, — тук при него, в тъмното.

Може би тук е пропълзяло нещо, докато е спял?

Големия Джим започна да търси опипом фенерчето, като от време на време удряше и потъркваше гърдите си.

„Успокой се, сърце, не се дръж като уплашено бебе; толкова много неща преживях, не може да умра просто така, и то тук в тази тъмница.“

Той намери фенерчето и се изправи на крака, след това обаче се спъна в тялото на мъртвия си адютант. Извика отново и падна на колене. Фенерчето се изтъркаля настрани, като докато се търкаляше, освети лявата част на долния рафт, където бяха наредени кутии със спагети и консерви с доматено пюре.

Големия Джим запълзя след него. Очите на Картър Тибодо помръднаха.

— Картър? — По лицето на Големия Джим се стичаше пот — той имаше чувството, че бузите му са залети с нещо мазно и смрадливо. Ризата му беше залепнала за тялото. Сърцето му подскочи отново, после взе, че се успокои, и започна да бие нормално.

Е, не съвсем нормално, но почти нормално.

— Картър? Синко? Жив ли си?

Тези въпроси бяха странни, разбира се, та нали го беше разпорил като риба, а след това го беше застрелял в тила. Картър беше жив толкова, колкото и Адолф Хитлер. Големия Джим беше готов да се закълне… е, почти… че очите на момчето…

Той отхвърли възможността Картър да се присегне и да го сграбчи за гърлото. Каза си, че е нормално да се чувства леко изнервен, защото момчето едва не го беше убило. И въпреки това му се струваше, че Картър ще се надигне, ще го придърпа към себе си и ще забие острите си зъби в гърлото му.

Големия Джим притисна пръсти към врата на Картър. Окървавената му плът беше студена, не се усещаше никакъв пулс.

Разбира се, че нямаше пулс. Момчето беше мъртво. Мъртво от повече от дванайсет часа.

— Ти вечеряш заедно със своя Спасител, синко — прошепна Големия Джим. — Печено говеждо и картофено пюре. И ябълков пай за десерт.

Почувства се по-добре от това. Запълзя след фенерчето, а когато му се стори, че чува някакъв шум зад себе си — сякаш някой плъзгаше ръката си по циментовия под, търсейки нещо опипом, — не се обърна. Трябваше да нахрани генератора. Трябваше да накара това „аааааааа“ да спре.

Докато измъкваше една от четирите бутилки, останали в сандъка, сърцето му отново наруши ритъма си. Седна до отворения капак, задъхваше се и се опитваше чрез покашляне да накара сърцето си да поеме по правия път. Започна да се моли, без да осъзнава, че молитвата му се състои най-вече от искания и обяснения — накарай го да престане, не съм виновен за нищо, измъкни ме оттук, направих каквото можах, нека всичко да бъде както преди, бях подведен от некомпетентни хора, излекувай сърцето ми.

— За Бога, амин — каза. Думите, които произнесе обаче, не го успокоиха, а го смразиха. Те звучаха като кости, тракащи в гроб.

Докато сърцето му постепенно се отърваваше от аритмията, дрезгавият вой на алармата заглъхна. Кислородът в бутилката беше свършил. Ако не беше фенерчето, допълнителната стая щеше да е толкова тъмна, колкото главното помещение — аварийното осветление беше спряло да примигва преди седем часа. Докато махаше празната бутилка и слагаше пълна в платформата до генератора, Големия Джим си спомни, че удари печат „Отказ“ върху молбата за дооборудване на укритието, която се беше появила на бюрото му преди година-две. Чрез тази молба може би се искаше и да бъде подменен акумулаторът на аварийното осветление. „Не съм виновен аз. Бюджетът на града е определен, а хората непрекъснато протягат ръце и настояват: нахрани ме, нахрани ме.“

„Ал Тимънс трябваше да прояви инициатива и да го подмени. За Бога, толкова ли е трудно да се прояви инициатива? Та нали и за това плащаме на хората от поддръжката? Можеше да отиде при онази жаба Бърпи и да поиска да му дарят един акумулатор. Аз така бих постъпил.“

Той прикачи бутилката към генератора. Сърцето му изпърха отново. Ръката му потрепна и фенерчето падна в сандъка, удряйки се в една от пълните бутилки. Крушката се счупи и отново настана пълен мрак.

— Не! — изрева той. — Не, за Бога, не!

Бог не си направи труда да му отговори. Тишината и мракът го притискаха, докато в същото време пренапрегнатото му сърце продължаваше да се дави, протестирайки. Предателско сърце!

— Няма значение. В онази стая има друго фенерче. И кибрит. Само трябва да ги намеря. Ако Картър ги беше извадил, нямаше да имам проблеми. — Така беше. Беше надценил момчето. Мислеше го за обещаващо, а то се беше оказало отказващо. Големия Джим се засмя на шегата, после изведнъж замлъкна. Смехът му изглеждаше плашещ в тази тъмница.

Нямаше значение. Ще включи генератора.

„Да. Добре. Генераторът е на първо място. Когато той се задейства и пречиствателят започне да поскърцва, отново ще проверя дали бутилката е наместена добре. Дотогава ще съм намерил друго фенерче, а може би дори и газова лампа. Следващата бутилка ще я сменя на светло.“

— Това е положението — изрече. — Ако искаш работата да е свършена както трябва, свърши си я сам. Питайте Когинс. И онази кучка Пъркинс. Те знаят. — Пак се разсмя. Не можа да се сдържи, защото шегичката си я биваше. — Те разбраха. Който е въоръжен само с малка пръчка, не трябва да дразни голямото куче. Да, сър. Така е.

Напипа бутона за включване и го натисна. Нищо не последва. Изведнъж му се стори, че въздухът в стаята е станал силно задушлив.

„Натиснал съм друг бутон, това е.“

Не беше глупак, но си вярваше, защото в някои неща трябва да се вярва. Духна пръстите си като играч на крапс, който се опитва да подгрее студени зарове. После отново започна да търси бутона. Намери го.

— Господи — каза той. — Твоят слуга Джеймс Рени е. Нека тази стара бракма тръгне. В името на твоя син Исус Христос.

Натисна бутона.

Нищо.

Стоеше в тъмницата и се опитваше да прогони паниката, която заплашваше да го изяде жив.

Трябваше да помисли. Иначе нямаше да оцелее.

Беше му трудно обаче. Когато е тъмно и когато сърцето ти всеки момент може да се пръсне, мисленето е трудна работа.

А най-лошото? Всичко, което беше правил през последните трийсет години от живота си, изглеждаше нереално. Като хората от другата страна на Купола. Те ходеха, говореха, караха коли, дори се возеха на самолети и хеликоптери, но това нямаше никакво значение, не и тук под Купола.

„Вземи се в ръце. Ако Господ не желае да ти помогне, помогни си сам.“

Добре. Първо светлината. Дори няколко клечки кибрит ще свършат работа. На рафтовете в другата стая трябваше да има кибрит. Ще опипа всичко много бавно и методично и ще го намери. После ще намери акумулатор за скапания стартер. Беше сигурен, че там някъде има акумулатор, защото генераторът му трябваше. Щеше да умре без генератора.

„И да го запалиш, какво? Какво ще правиш, когато пропанът свърши?“

„Все някой ще ми помогне. Не ми е предопределено да умра тук. Печено говеждо с Господ? Мерси, ще пропусна. Щом няма да седя начело на масата, не става.“

Той отново се засмя. Предпазливо закрачи към вратата, която водеше към основното помещение. Беше протегнал ръцете си като слепец. След седем крачки напипа стената. Придвижи се надясно, прокарвайки пръсти по дървената обшивка и… ето! Празнота. Отворът на вратата. Добре.

Премина оттатък, като вече се движеше по-уверено въпреки тъмнината. Познаваше тази стая като пръстите на ръцете си: от двете страни — рафтове, право напред — кушет…

Спъна се в проклетото хлапе и се просна на пода. Удари си челото и изкрещя — по-скоро от изненада и възмущение, отколкото от болка, защото килимът смекчи удара. „О, Господи, между краката ми има ръка на мъртвец! Сякаш се опитва да ме стисне за топките.“

Големия Джим се изправи на колене и запълзя напред. Пак си удари главата, този път в кушетката. Нададе мощен вик и се покатери върху кушетката, като бързо вдигна краката си нагоре, сякаш досега беше газил река, гъмжаща от пирани.

Беше се разтреперил целият. Каза си, че трябва да се успокои, че непременно трябва да се успокои, защото иначе ще получи сърдечен удар.

Докторът-хипар му беше казал: „Когато имаш аритмия, трябва да се съсредоточиш и да започнеш да дишаш дълбоко.“ Тогава Големия Джим си беше помислил, че това са хипарски глупости, но сега не му оставаше нищо друго — вече нямаше верапамил, — освен да ги изпробва.

Като че ли се получи. След двайсет дълбоки поемания и също толкова бавни издишвания на въздух той усети как сърцето му започва да се успокоява. Вече почти не долавяше метален вкус в устата си. Имаше чувството обаче, че някой е седнал на гърдите му. По лявата му ръка пълзеше болка. Знаеше, че такива са симптомите на сърдечен удар, но си мислеше, че неразположението може да е причинено от сардините, с които беше претоварил стомаха си. Дълбоките вдишвания подпомагаха сърцето му, но въпреки това той се зарече да отиде да се прегледа, след като се измъкне от тази дупка, дори си помисли, че байпасът не е чак толкова лошо нещо. Проблемът беше в топлината. В топлината и в лошия въздух. Трябваше да намери фенерчето и да запали отново генератора. Само минутка още, може би две…

Някой дишаше в стаята.

Да, разбира се. Той дишаше.

Въпреки това беше почти сигурен, че е чул друг човек. Всъщност други хора. Струваше му се, че не е сам. Започваше да се досеща кои са натрапниците.

Това беше абсурдно.

Да, но единият от дишащите беше зад кушетката. Вторият се спотайваше в ъгъла. Третият стоеше на един метър пред него.

Не. Стига!

Бренда Пъркинс е зад кушетката. Лестър Когинс е в ъгъла, счупената му челюст е увиснала надолу.

А точно отпред е…

— Не! — извика Големия Джим. — Това са глупости. Пълни глупости.

Затвори очи и се опита да се концентрира в дишането.

— Хубаво мирише тук, татко — промълви застаналият пред него Младши. — Мирише на килер. И на приятелките ми.

Рени изпищя.

— Помогни ми да се изправя, братле — обади се лежащият на пода Картър. — Той ме поряза лошо. И ме застреля.

— Стига — прошепна Големия Джим. — Нищо от това не съм чул, така че спри. Броя вдишванията. И успокоявам сърцето си.

— Документите все още са у мен — намеси се Бренда Пъркинс. — Имам и много копия. Скоро ще ги разлепя по всички телефонни стълбове в града, както Джулия направи с последния брой на вестника си. Ще страдаш заради греховете си, глава трийсет и втора.

— Ти не си там!

Но тогава нещо — вероятно пръст — се плъзна по бузата му.

Големия Джим отново изпищя. Противорадиационното укритие беше пълно с мъртви хора, които дишаха оскъдния замърсен въздух. Въпреки че беше тъмно като в рог, той виждаше бледите им лица. Виждаше и очите на мъртвия си син.

Големия Джим скочи от кушетката и размаха юмруци.

— Махайте се! Веднага се махайте оттук!

Спусна се към стълбите. Не успя да уцели първото стъпало. Спъна се и падна. Този път нямаше килим, който да смекчи удара. От челото му закапа кръв. Една мъртвешка ръка го погали по врата.

— Ти ме уби — каза Лестър Когинс. Заради счупената му челюст думите прозвучаха като: „Ии ме уи“.

Големия Джим се затича нагоре по стълбите, стигна до вратата и я блъсна с масивното си тяло. Тя изскърца и се отвори, избутвайки назад няколко обгорели греди и натрошени тухли. Той успя да се измъкне навън.

— Не! — излая. — Не, не ме докосвайте! Никой да не ме докосва! Сред руините на конферентната стая беше почти толкова тъмно, колкото в укритието, но най-лошото беше друго — въздухът не ставаше за нищо.

Джим Рени разбра това след третото вдишване. Изтормозеното му до краен предел сърце подскочи. И застина.

Внезапно изпита чувството, че чувал с камъни се е стоварил върху гърдите и корема му. Едва успя да се дотътри обратно до вратата. Опита да се промуши през отвора, но този път се заклещи здраво. От устата му се изтръгна ужасяващ звук: „Аааааааа“. Нахрани ме, нахрани ме. Мъчеше се да влезе, но не успяваше; ръката му отчаяно търсеше спасение вътре. И тогава някой погали пръстите му.

— Татеее — проплака напевно един глас.

16.

Някой събуди Барби малко преди зазоряване в събота. Той изпъшка недоволно, закашля се и инстинктивно се извърна към вентилаторите от другата страна на Купола. Когато кашлицата му понамаля, той се обърна, за да види кой го е събудил. До него седеше Джулия. Косата й висеше на мазни кичури и бузите й бяха зачервени от треската, но погледът й беше ясен. Тя изрече:

— Бени Дрейк умря преди час.

— О, Джулия! Господи! Съжалявам. — Гласът му беше дрезгав и звучеше неестествено.

— Трябва да стигна до кутията, която генерира Купола — каза тя. — Как да стигна до кутията?

Барби поклати глава.

— Невъзможно е. Мислиш, че можеш да й сториш нещо? Няма как. Тя е на хребета, а дотам е почти километър. Налага се да задържаме дъха си дори когато ходим до микробусите, а те са само на петнайсетина метра оттук.

— Има начин — обади се някой.

Те се извърнаха и видяха Сам Вердро Мърляча. Той ги гледаше с трезви очи, допушвайки последната си цигара. Той наистина беше трезвен, напълно трезвен за пръв път от осем години.

Повтори:

— Има начин. Ще ви покажа.

Облечи го, ще прилича на рокля

1.

Беше седем и половина сутринта. Всички се бяха струпали около Сам; беше дошла дори покрусената от мъка майка на Бени Дрейк. Алва беше обгърнала с ръка раменете на Алис Епълтън. Момиченцето вече не се държеше наперено, освен това гърдите му хриптяха, докато дишаше.

Когато Сам каза какво има предвид, за момент настана мълчание. Чуваше се единствено ревът на вентилаторите. След това Ръсти рече:

— Това е лудост. Ще умреш.

— Ако останем тук, ще оцелеем ли? — попита Барби.

— Защо изобщо искаш да направиш такова нещо? — попита Линда. — Дори ако идеята на Сам проработи и ти успееш…

— О, мисля, че ще проработи — каза Роми.

— Разбира се — потвърди Сам. — Това го научих от един човек на име Питър Бержерон. Каза ми го малко след големия пожар в Бар Харбър през четирийсет и седма. Пит не беше стока, но пък никога не лъжеше.

— И въпреки това защо? — настоя Линда.

— Защото не сме опитвали само едно нещо — отговори Джулия. След като беше взела решението и след като Барби беше казал, че ще дойде с нея, тя вече се чувстваше спокойна. — Не сме опитвали да се молим.

— Ти си луда, Джулс — рече Тони Гуей. — Да не би да си мислиш, че ще те чуят? Дори да те чуят, ще те послушат ли?

Джулия извърна мрачното си лице към Ръсти.

— Твоят приятел Джордж Латроп чу ли мравките да се молят, когато ги изгаряше живи с лупата си?

— Мравките не могат да се молят, Джулия.

— Ти каза: „Помислих си, че мравките също са разумни същества“. Защо си помисли това?

— Защото… — Той замлъкна и сви рамене.

— Може би си ги чул? — предположи Лиза Джеймисън.

— Моите уважения, но това са глупости — отсече Пит Фрийман. — Мравките са си мравки. Те не могат да се молят.

— Но хората могат — възрази Джулия. — А ние не сме ли също разумни същества?

Никой не й отговори на въпроса.

— Какво друго ни остава?

Стоящият зад тях полковник Кокс заговори. Почти го бяха забравили. Изобщо не им беше до външния свят и неговите обитатели.

— На ваше място бих опитал. Да, бих опитал. Барби?

— Вече дадох съгласието си — отговори той. — Тя е права. Нищо друго не ни остава.

2.

— Хайде да погледнем торбите — каза Сам.

Линда му подаде три зелени найлонови торби. В две от тях беше сложила дрехи за себе си и Ръсти, и няколко книжки за момичетата (ризите, панталоните, чорапите и бельото сега бяха захвърлени зад групичката оцелели). Роми беше осигурил третата торба, в която бяха две от ловните му пушки. Сам огледа торбите, видя, че в тази от пушките има дупка, и я изхвърли. Другите две бяха здрави.

— Добре — каза той. — Слушай сега. Ще използваме твоя микробус, но първо ще трябва да го докараме тук. — Посочи хондата. — Сигурна ли си, че стъклата са вдигнати? Важно е, от това ще зависи животът ни.

— Вдигнати са — отговори Линда. — Бяхме включили климатика.

Сам погледна Ръсти.

— Ти ще го докараш тук, докторе, но първо трябва да изключиш климатика. Знаеш защо, нали?

— За да предпазя въздуха в купето.

— Когато отвориш вратата, вътре ще влезе известно количество лош въздух, така че трябва да си бърз. Вътре ще е останал добър въздух. Градски въздух. Хората вътре ще могат да дишат лесно по пътя към кутията. Старият микробус не става, и то не само защото прозорците му са отворени…

— Нямахме друг избор — обади се Нори, гледайки към микробуса, който Ърни беше откраднал. — Климатикът му не работеше. Дядо така каза. — От лявото й око бавно потече сълза, която направи пътечка по мръсната й буза. Вече всичко беше мръсно, от мрачното небе непрекъснато се сипеше фина пепел.

— Нищо, сладурче — каза й Сам. — И без това гумите не стават за нищо. Веднага се разбира от чия автокъща е дошла тази бракма.

— Моят микробус ще свърши работа, ако ни потрябва друго превозно средство — рече Роми. — Ще го докарам.

Сам обаче клатеше глава.

— По-добре колата на госпожица Шамуей, гумите й са по-малки и по-лесно ще ги свалим. Освен това са нови. Въздухът в тях ще е по-пресен.

Джо Макклачи се ухили.

— Въздухът в гумите! Ще го прехвърлим в торби за боклук! Импровизирани кислородни бутилки! Господин Вердро, вие сте гений!

Сам Мърляча също се ухили, показвайки всичките си шест зъба.

— Не, синко. Заслугата е на Пит Бержерон. Той ми разказа за двама души, които били блокирани от преминалия през Бар Харбър пожар. Нищо им нямало, но въздухът не ставал за дишане. Така че разбили вентила на гумата на един камион и дишали на смени, докато вятърът не раздухал отровите. Според онези двамата въздухът в гумата имал вкус на развалена риба, но все пак им помогнал да оцелеят.

— Една гума ще стигне ли? — попита Джулия.

— Може би, но не можем да вярваме на резервната, ако е от онези малки търкала, чието предназначение е да ти помогнат да стигнеш до близкия сервиз.

— Не е от тях — отвърна Джулия. — Мразя тесните гуми. Помолих Джони Карвър да ми даде нова гума и той ми даде. — Тя погледна към града. — Предполагам, че Джони е загинал. Кери също.

— Хубаво ще е да свалим една, за по-сигурно — каза Барби. — Имаш крик, нали?

Джулия кимна.

Роми Бърпи се ухили, но сякаш не му беше много весело.

— Да видим кой ще стигне пръв дотук, докторе. Твоят микробус срещу хибрида на Джулия.

— Аз ще докарам приуса — намеси се Пайпър. — Ти стой тук, Роми. На нищо не приличаш.

— Много мило, проповедничке — промърмори той. — Трябва да си благодарна, че все още имам сили да говоря глупости. — Преподобната Либи също не изглеждаше много добре, но въпреки това Джулия й подаде ключовете. Никой не преливаше от енергия, но Пайпър беше в сравнително добра форма; Клеър Макклачи например беше бледа като платно.

— Добре — каза Сам. — Има един малък проблем, но първо…

— Какво? — попита Линда. — Какъв проблем?

— Не се тревожи за това сега. Първо да докараме таратайките тук. Кога искате да опитате?

Ръсти погледна проповедничката. Пайпър кимна.

— Сега или никога — отсече Ръсти.

3.

Не само местните гледаха. От другата страна се бяха струпали стотина войници, сред които беше и полковник Кокс. Те следяха безмълвно случващото се, сякаш пред тях играеха тенис.

Ръсти и Пайпър подишаха до Купола, като се опитваха да изпълнят белите си дробове с колкото се може повече кислород. След това се хванаха за ръце и се спуснаха към колите. Разделиха се, когато стигнаха до тях. Пайпър се спъна и падна на едното си коляно, изтървавайки ключовете на приуса. Зрителите простенаха.

Проповедничката вдигна ключовете от земята и се изправи. Ръсти вече беше запалил двигателя на хондата, когато тя отвори вратата на малката зелена кола и се метна зад волана.

— Дано не забравят да изключат климатиците — каза Сам.

Двете превозни средства завиха едновременно, приусът следваше много по-големия от него ван като териер овца. Насочиха се към Купола, преодолявайки бързо неравния терен. Оцелелите се разпръснаха; Алва носеше Алис Епълтън, а Линда побутваше кашлящите Джита с ръце.

Предницата на приуса спря на крачка от мръсната преграда. Ръсти направи обратен завой, после изтегли хондата назад.

— Съпругът ти е куражлия, а и дробовете му са много добри — рече Сам на Линда.

— Така е, отказа цигарите — отговори тя, като или не чу, или се направи, че не е чула изсумтяването на Туич.

Ръсти не се помайваше, въпреки че белите му дробове бяха здрави. Затръшна вратата зад себе си и се втурна към Купола.

— Лесна работа — каза той… и започна да кашля.

— Прав ли беше Сам? Въздухът в микробуса ставаше ли за дишане?

— По-добър беше от този тук. — Той се засмя. — Прав е и за нещо друго — отвори ли се вратата, влиза лош въздух и излиза добър въздух. Вероятно ще можете да стигнете до кутията без въздуха от гумите, но според мен на връщане той ще ви потрябва.

— Те няма да карат. Никой от тях — каза Сам. — Аз ще карам.

За пръв път от няколко дена устните на Барби се извиха в искрена усмивка.

— Нали вече нямаш книжка?

— Не виждам ченгета наоколо — отвърна Сам, после се обърна към Кокс: — А ти, Кап. Виждаш ли някое от тъпите провинциални ченгета?

— Няма нито едно — отговори Кокс.

Джулия дръпна Барби настрана.

— Сигурен ли си, че искаш да направиш това?

— Да.

— Знаеш, че шансовете клонят към нула, нали?

— Да.

— Можеш ли добре да се молиш, полковник Барбара?

В съзнанието му изникна салонът във Фалуджа: Емерсон зверски изритва по топките единия затворник; Хакермайер дръпва другия за куфията и опира пистолет в главата му; кръвта се разплисква, както се е разплисквала, когато хората са се биели с тояги.

— Не знам — отговори. — Знам обаче, че е мой ред.

4.

Роми, Пит Фрийман и Тони Гуей вдигнаха приуса на крик и свалиха една от гумите му. Колата беше малка и при нормални обстоятелства те вероятно биха могли да вдигнат задницата й с голи ръце. Не и сега. Въпреки че колата беше паркирана близо до вентилаторите, от време на време се налагаше да притичват до Купола, за да дишат въздух. Към края Роуз замени Тони, който не можеше да продължи работа, защото кашляше непрекъснато.

На Купола вече бяха подпрени две нови гуми.

— Дотук добре — каза Сам. — А сега да обсъдим проблема. Надявам се някой да има идея, защото аз нямам.

Те го погледнаха.

— Приятелят ми каза, че онези двамата разбили вентила и дишали директно от гумата, но при нас това няма да се получи. Трябва да напълним тези торби за боклук, а това означава по-голяма дупка. Можем да пробием гумите, но ако няма какво да пъхнем в дупките, ще загубим много въздух. Трябва ни нещо подобно на сламка. Така че… какво? — Той се огледа наоколо. — Някой случайно да има палатка? От онези с кухите алуминиеви тръби?

— Момичетата имат малка палатка — каза Линда, — но остана у дома в гаража. — Тогава си спомни, че гаражът и къщата вече ги няма, и се изсмя.

— Какво ще кажеш за тръбичка от химикалка? — попита Джо. — Имам едно бикче…

— Трябва ни нещо по-голямо — прекъсна го Барби. — Ръсти? В линейката?

— Тръбичка за трахеотомия? — попита неуверено Ръсти, а после отговори на собствения си въпрос: — Не. И тя е малка.

Барби се обърна.

— Полковник Кокс? Някакви идеи?

Той поклати неохотно глава.

— Тук вероятно има хиляди неща, които биха могли да свършат работа, но какво от това.

— Такъв проблем да ни спре! — възкликна разочаровано Джулия. Барби долови и паника в гласа й. — Зарежете торбите! Ще дишаме направо от гумите!

Сам вече клатеше глава.

— Няма да стане, госпожице. Съжалявам, но няма да стане.

Линда се приведе към Купола и задиша дълбоко. После задържа глътка въздух. Мина зад хондата, разчисти саждите, полепнали по задното стъкло, и надникна вътре.

— Торбата все още е тук — каза тя. — Благодаря на Господ.

— Каква торба? — попита Ръсти и я хвана за раменете.

— От „Бест Бай“, вътре е подаръкът за рождения ти ден. Осми ноември, или си забравил?

— Забравих. И то нарочно. Никой не иска да става на четирийсет. Какъв е подаръкът?

— Знаех, че ако го занеса вкъщи, преди да съм се приготвила да го опаковам, ти ще го намериш… — Тя изгледа мрачно другите. Лицето й бе толкова мръсно, че приличаше на клошарка. — Той си вре носа навсякъде. Така че го оставих в микробуса.

— Какво си му купила, Лини? — попита Джаки Уетингтън.

— Подаръкът е за всички, надявам се — поясни Линда.

5.

След като се приготвиха, Барби, Джулия и Мърляча Сам прегърнаха и целунаха всички, дори и децата. Двайсетината изгнаници, които щяха да останат до стената на Купола, не изглеждаха много обнадеждени. Барби си каза, че е така, защото са изморени и не им достига въздух, но после разбра, че се заблуждава. Това бяха целувки за сбогом.

— Късмет, полковник Барбара — каза Кокс.

Барби му кимна, след това се обърна към Ръсти. Ръсти, от когото зависеше нещо, защото беше под Купола.

— Не се отчайвай и не позволявай те да се отчаят. Ако това не се получи, грижи се за тях, както можеш.

— Разбрах те. Дай всичко от себе си!

Барби наклони глава към Джулия.

— Тя трябва да даде всичко от себе си. Може би ще успеем да се върнем, дори и да не се получат нещата.

— Разбира се, че ще се върнете — Гласът на парамедика звучеше искрено, но в очите му се четеше съмнение.

Барби го потупа по рамото, след това се присъедини към Сам и Джулия, които дишаха дълбоко край Купола. Каза на Сам:

— Наистина ли искаш да участваш?

— Ъ-хъ. Имам да изкупвам грехове.

— Какво си направил, Сам? — попита Джулия.

— Не бих желал да говоря за това. — Той се усмихна. — Особено пред собственичката на градския вестник.

— Готова ли си? — попита Барби.

— Да. — Тя сграбчи ръката му и я стисна силно. — Доколкото е възможно.

6.

Роми и Джаки Уетингтън застанаха до задницата на микробуса. Когато Барби изкрещя „сега“, Джаки отвори вратата и Роми хвърли двете гуми от приуса вътре. Малко след това Барби и Джулия се шмугнаха в хондата и веднага затръшнаха вратите зад себе си. Старият пияница Сам Вердро все още беше пъргав като котка. Той вече беше зад волана на хондата и форсираше двигателя й.

Миризмата вътре не беше по-различна от тази отвън и тук смърдеше на изгоряло дърво и терпентин, но въпреки това въздухът в микробуса беше по-добър от това, което бяха дишали край Купола.

„Бързо ще се скапе, защото ние тримата го смучем като пиявици“ — помисли си Барби.

Джулия сграбчи жълто-черната торба от „Бест Бай“ и я обърна. Отвътре изпадна пластмасов цилиндър. Опита се да хване и да скъса целофановата опаковка. Барби бръкна в джоба си и сърцето му се сви. Джобното му ножче го нямаше. Разбира се, че няма да е там. Вече се е стопило под останките на полицейския участък.

— Сам! Моля те, кажи ми, че имаш джобно ножче!

Сам му подхвърли ножчето си.

— Беше на баща ми. Винаги го нося. Гледай да ми го върнеш.

Дървената му дръжка беше съвсем протъркана, но единственото му острие беше като бръснач. Без проблеми щеше да разреже целофана и да пробие гумите.

— Побързай! — изкрещя Сам и форсира двигателя на хондата. — Няма да тръгваме, докато не ми кажеш, че това нещо ще свърши работа, но двигателят няма да работи вечно при този въздух, да знаеш.

Барби разряза целофана. Джулия го отстрани, после завъртя пластмасовия цилиндър обратно на часовниковата стрелка и го отдели от основата. Празните компактдискове, които Линда беше купила на Ръсти за рождения ден, бяха нанизани на черен пластмасов шпиндел. Изсипа дисковете на пода на микробуса и стисна шпиндела. Устните й се бяха напрегнали от усилието.

— Дай на мен — каза той, но в същия момент тя го отчупи.

— Момичетата също са силни. Особено когато са изплашени до смърт.

— Кух ли е? Ако не е, пак отиваме в изходна позиция.

Тя приближи шпиндела до лицето си. Барби погледна през единия край и видя синьо око от другата страна.

— Тръгвай, Сам — каза той. — Получи се.

— Сигурен ли си, че ще свърши работа? — провикна се Сам и включи на скорост.

— Да, готов съм да се обзаложа — отвърна Барби, защото отговор „откъде да знам, по дяволите“ нямаше да повдигне духа на никого. Включително и на него самия.

7.

Оцелелите, които бяха останали край Купола, гледаха безмълвно как микробусът подскача по черния път, водещ към мигащата кутия (Нори Калвърт беше започнала да я нарича така). Хондата навлезе в смога и бавно се превърна в призрак, след това изчезна.

Ръсти и Линда стояха един до друг; бяха вдигнали децата си от земята и ги бяха прегърнали.

— Какво мислиш, Ръсти? — попита тя.

Той й отговори:

— Мисля, че трябва да вярваме и да не губим надежда.

— И да се подготвим за най-лошото.

— Това също — каза той.

8.

Подминаваха къщата, когато Сам се провикна:

— Вече влизаме в овощната градина. Дръжте се здраво, деца, защото нямам намерение да спирам дори ако се разбие окачването.

— Давай — каза Барби, после подскочи във въздуха, когато хондата мина през една голяма бабуна. Продължаваше да стиска едната гума. Джулия се беше хванала за другата като корабокрушенец за спасителен пояс. Ябълковите дървета профучаваха край тях. Листата им бяха мръсни и повехнали. Повечето от плодовете бяха на земята, обрулени от вятъра, който беше задухал след експлозията.

Още една чудовищна бабунка. Барби и Джулия подскочиха, после паднаха едновременно на седалката. Джулия залитна и се просна в скута на Барби, без да изпуска гумата си нито за миг.

— Откъде си купи книжката, дъртако? — извика Барби. — „Сиърс енд Робък“.

— „Уолмарт“! — извика възрастният мъж и се изкиска. — Всичко там е много евтино! — Спря да се киска. — Виждам я. Примигващата мръсница. Ярка пурпурна светлинка. Ще спра точно до нея. Изчакайте ме да спра и тогава дупчете гумите, защото иначе може да ги разпорите.

След секунда спирачките на хондата заскърцаха и Барби и Джулия се плъзнаха по задната седалка. „Сега вече знам как се чувстват топките за пинбол“ — помисли си Барбара.

— Караш като бостънски таксиджия! — възмути се Джулия.

— Не забравяйте да ми оставите бакшиш. — Сам се закашля силно. — Двайсет процента. — Говореше с усилие.

— Сам? — попита Джулия — Добре ли си?

— Може и да не съм — изрече с равен глас Сам. — Тече ми кръв. Не от гърлото, струва ми се, а отнякъде по-дълбоко. Може да ми се е пробил белият дроб. — Той отново се закашля.

— Какво да направим? — попита Джулия.

Сам успя да се справи с пристъпа на кашлица.

— Накарайте ги да изключат скапаната джаджа, за да можем да се махнем оттук. Свършиха ми цигарите.

9.

— Аз ще свърша тази работа — обеща Джулия. — Казвам го, за да знаеш.

Барби кимна.

— Да, мадмоазел.

— Ти ще бъдеш мой въздухоносец. Ако аз не успея, ще се сменим.

— Няма да е зле да ми кажеш какво си наумила.

— О, нищо конкретно. Ще разчитам на интуицията и желанието си, с друго нищо не разполагам.

— Не бъди такава песимистка. Разполагаш и с две гуми, две торби за боклук и кух шпиндел.

Тя се усмихна и мръсното й напрегнато лице просветна.

— Уместна забележка.

Сам кашляше, приведен над волана. После изплю нещо.

— Мили Боже, какъв отвратителен вкус само! — възкликна той. — Побързайте.

Барби проби гумата си с ножа и веднага след това въздухът започна да излиза навън със свистене. Джулия му подаде сръчно шпиндела, сякаш беше медицинска сестра, асистираща на хирург. Барби го пъхна в дупката и видя как гумата го захапа… след това струя божествен въздух лъхна потното му лице. Не можа да се въздържи, вдиша веднъж. Този въздух беше много по-свеж и богат на кислород от онзи, който вентилаторите вкарваха през Купола. Мозъкът му се съживи и той веднага взе решение. Вместо да сложи торбата за боклук върху тръбичката, откъсна голямо парче от нея.

— Какво правиш — изкрещя Джулия.

Нямаше време да й обяснява, че тя не е единственият човек, който има интуиция.

Той запуши шпиндела с парчето найлон.

— Довери ми се. Отиди при кутията и направи каквото трябва.

Тя го погледна, след това отвори вратата на хондата. Залитна, изправи се, после се спъна в една неравност и падна на колене пред мигащата кутия. Барби я последва, мъкнейки двете гуми със себе си. Ножчето на Сам беше в джоба му. Отпусна се на колене и подаде на Джулия пробитата гума.

Джулия дръпна запушалката, вдиша — бузите й се свиха, докато смучеше, — издиша настрани, после вдиша отново. По бузите й се търкаляха сълзи, които проправяха чисти пътечки в мръсотията. Барби също плачеше. Не се бяха разчувствали, просто тук беше пълно с всякакви отрови. Въздухът изобщо не ставаше за дишане.

Джулия продължаваше да смуче.

— Добре — изпухтя тя, докато издишваше. — Толкова е хубав. Не мирише на риба. Прашен. — Тя вдиша още веднъж, после наклони гумата към него.

Той поклати глава и я бутна назад, въпреки че белите му дробове бяха започнали да протестират. Потупа гърдите си и посочи Джулия.

Тя вдиша дълбоко, издиша, след това пак вдиша. Барби натисна гумата, за да й помогне. Чуваше как в някакъв друг свят Сам се дере от кашлица.

„Направо ще се разцепи“ — помисли си Барби. Самият той имаше чувството, че ще се разцепи, ако не подиша скоро, и когато Джулия му подаде гумата за втори път, той се наведе над импровизираната сламка и засмука силно, опитвайки се да вкара прекрасния прашен въздух дълбоко в белите си дробове. Нямаше достатъчно, вероятно никога нямаше да има достатъчно. За момент го обзе паника: „Господи, аз се давя!“ Страшно му се прииска да се спусне към микробуса, оставяйки Джулия да се оправя сама, но устоя на изкушението. Затвори очи, вдиша и се опита да намери центъра на спокойствието: „Спокойно. Бавно. Спокойно.“

Дръпна си за трети път от гумата — бавно и старателно — и сърцето му започна да забавя ритъма си. Джулия се наведе и хвана кутията от двете страни. Нищо не последва, което не изненада Барби. Джулия и преди беше докосвала кутията, така че беше „имунизирана“.

Внезапно гърбът й се изви. Тя изстена. Барби й подаде сламката-шпиндел, но тя не я пое. От ъгълчето на дясното й око покапа кръв, а от носа й изхвърча цяла струйка. По бузите й се плъзгаха кървави капки.

— Какво става — провикна се Сам. Гласът му беше глух, задавен.

— Не знам. Не знам какво става.

Знаеше обаче, че Джулия ще умре, ако скоро не си поеме въздух. Измъкна шпиндела от гумата, стисна го между зъбите си и заби ножчето в другата гума. Навря шпиндела в дупката и го запуши с парче найлон.

Зачака.

10.

Сега е времето на безвремието.

Тя е в огромна бяла стая без покрив, над която се вижда странно зелено небе. Това е… какво? Игралната зала? Да, игралната зала. Тяхната игрална зала.

(Не, тя лежи на пода на естрадата.)

Тя е зряла жена.

(Не, тя е малко момиче.) Та нали сега е безвремието.

(1974 година е и пред нея е цялото време на света.)

Трябва да подиша от гумата.

(Няма да диша.)

Нещо я гледа. Нещо ужасяващо. Но тя също е ужасяваща за нещото, защото е станала по-голяма и защото е тук. Тя не трябва да е тук. Трябва да е в кутията. Все още не е опасна за него. То знае това, въпреки че е (просто дете) много малко, на предучилищна възраст. То говори:

— Ти си измислена.

— Не, истинска съм. Моля те, повярвай ми. Всички ние сме истински.

Кожената глава я гледа, въпреки че няма очи. Намръщва се. Ъгълчетата на устата му, която всъщност не е уста, се извиват надолу. И Джулия разбира, че е извадила късмет — хванала е един от тях насаме.

Обикновено се събират повече, но сега останалите ги няма, отишли са (да вечерят, да обядват, в спалните си, на училище, на разходка; няма значение къде) някъде. Ако бяха заедно, щяха да я отблъснат. Този може да я отблъсне и сам, но е любопитен.

Тя?

Да.

Момиче е.

— Моля те, пусни ни. Нека да си поживеем. Ние също сме разумни същества.

Никакъв отговор. Никакъв отговор. Никакъв отговор. След това:

— Ти не си истинска. Ти си…

Какво? Какво казва тя? Вие сте играчки, купени от магазин? Не точно, но нещо такова. Джулия си спомня мравешката ферма, която брат й притежаваше, когато беше малък. Споменът идва и си отива за секунди. Нещо като играчки от магазин и като мравешка ферма. Тези сравнения са близки до истината.

— Как ще живеете, като не сте истински?

— Ние сме истински! — изкрещява тя, но Барби чува само стон. — Истински като вас.

Тишина. Нещо с изменящо се кожено лице, стоящо в голяма бяла стая без покрив, която в същото време е и естрадата на Честърс Мил.

След това:

— Докажи ми.

— Подай ми ръката си.

— Аз нямам ръка. Аз нямам тяло. Телата не са истински. Телата са сънища.

— Тогава ми дай разума си.

Малката кожена глава не го дава. Няма да го даде.

Така че Джулия го взима.

11.

Това е мястото на нищото.

На естрадата е студено, а тя е уплашена. По-лошо, тя е… унизена? Не, нещо по-лошо от унизена. Ако знаеше думата „гавра“, тя щеше да каже: „да, те се изгавриха с мен“. Те взеха панталоните й.

(А някъде другаде войници ритат голи хора в гимнастически салон. Нечий друг срам се е смесил с нейния.)

Тя плаче.

(Плаче му се, но успява да се въздържи. Сега трябва да покрият случилото се.)

Момичетата са си тръгнали, но носът й още кърви — Лайла я удари и се зарече да отреже носа й, ако се раздрънка; после те си тръгват, а тя лежи тук и си мисли, че сигурно е плакала доста, защото има чувството, че не само носът й кърви, но и окото й, освен това не й достига въздух. Но на нея не й пука колко кръв тече и откъде тече. Предпочита да умре от кръвозагуба на естрадата, отколкото да се прибере вкъщи само с тези глупави бебешки гащички. Предпочита да й потече кръв от стотици места, само и само да не види как войникът (след това Барби се опитва да не мисли за онзи войник, но когато все пак мисли, го нарича наум „Хакермайер Хакер чудовището“) дърпа голия мъж за онова нещо (куфията), което носи на главата си, защото знае какво ще последва. Винаги се случват такива неща, когато си под Купола.

Тя вижда, че едно от момичетата се е върнало. Кайла Бевинс се е върнала. Тя стои там и гледа глупавата Джулия Шамуей, която се мислеше за много умна. Малката глупава Джулия Шамуей и нейните бебешки гащички. Дали Кайла не се е върнала да вземе останалите й дрехи и да ги хвърли на покрива на естрадата, така че да се наложи тя да покрие с длани слабините си, докато се прибира гола вкъщи? Защо хората са толкова долни?

Тя затваря насълзените си очи, а когато ги отваря отново, Кайла се е променила. Сега лицето й е изместено от постоянно променящ се кожен шлем, от който не лъха нито състрадание, нито любов, нито дори омраза.

Само… интерес. Да, интерес. Какво ще направи, когато аз направя… това?

Джулия Шамуей не струва пет пари. Тя е нищо; намери най-малкото от най-малкото, после погледни под него и ще видиш пълзящата буболечка Шамуей. Тя е и гол затворник, жалък затворник, останал само по развиваща се куфия, който си мисли за прекрасния ароматен хляб, приготвян от жена му. Тя е котка с горяща опашка; мравка под микроскоп; муха, чиито крила ще бъдат отскубнати от любопитен третокласник; играчка на отегчени деца без тела, в чиито крака е цялата вселена. Тя е Барби, тя е умиращият в микробуса на Линда Евърет Сам, тя е умиращият до обгорената преграда Оли, тя е тъгуващата за мъртвия си син Алва Дрейк.

Но най-вече е момиченце, което се е свило върху напуканите дъски на естрадата; момиченце, което е било наказано заради невинното си високомерие; момиченце, което е направило грешката да си помисли, че е голямо, че от него нещо зависи и че светът е грижовен, въпреки че светът всъщност е огромен мъртъв локомотив, който има двигател, но не и фарове.

С цялото си сърце, с целия си разум и с цялата си душа тя изкрещява:

— Позволи ни да живеем! Умолявам те!

За секунда тя е кожена глава, стояща в бялата стая; тя е момичето, което (по някакви неразбираеми за нея причини) се е върнало на естрадата. За една ужасяваща секунда Джулия е извършителят, а не жертвата. Тя дори е войникът с пистолета, Хакер чудовището, което Барбара все още не може да изхвърли от съзнанието си.

Тя е само себе си отново.

Гледа нагоре към Кайла Бевинс.

Кайла Бевинс е от бедно семейство. Баща й реже дърва в ТР-90 и пие във „Фрешис Пъб“ (който след време ще се превърне в „Дипърс“). Майка й има голям розов белег на бузата, поради което децата я наричат Черешово лице или Ягодова глава. Кайла няма хубави дрехи. Днес тя носи стар кафяв пуловер, стара карирана пола, протъркани мокасини и раздърпани в горния край бели чорапи. Едното й коляно е ожулено; или е паднала сама, или някой я е бутнал на игрището. Да, това е Кайла Бевинс, но лицето й е кожено. И въпреки че то непрекъснато се изменя, дори и за момент не заприличва на човешко.

Джулия си мисли: „Мравката ще види това, ако погледне нагоре към лупата, която държи детето.“

— Кайла, моля те! Моля те! Ние сме живи!

Кайла я поглежда, но не предприема нищо. След това скръства ръце пред гърдите си — в това видение ръцете й са човешки — и издърпва пуловера над главата си. Когато заговаря, в гласа й не се долавя нищо друго освен съжаление.

Тя казва…

12.

Джулия отхвърча от кутията, сякаш я беше пернала огромна ръка. Въздухът, който беше задържала в гърдите си, излезе навън. Преди да успее да си поеме отново дъх, Барби я сграбчи за рамото, отпуши шпиндела и го набута в устата й. Надяваше се, че не е порязал езика й и не е продупчил небцето й. Не биваше да я оставя да диша отровния въздух, защото както беше зажадняла за кислород, можеше да получи конвулсии или направо да умре.

Въпреки че изглеждаше отнесена, Джулия като че ли го разбра. Не опита да се съпротивлява, сграбчи с две ръце гумата на приуса и засмука трескаво шпиндела. Тялото й трептеше като лист.

Сам най-накрая беше престанал да кашля, но пък се беше появил друг звук. Джулия също го чу. Тя вдиша още една голяма глътка въздух и погледна нагоре; очите й заплашваха да изскочат от орбитите си.

Лаеше куче. Хорас вероятно, под Купола вече нямаше друго куче. Той…

Барби стисна силно ръката й, сякаш се опитваше да я счупи. На лицето му беше изписано изумление.

Кутията със странния символ се беше издигнала на един метър над земята.

13.

Хорас пръв усети свежия въздух, защото беше най-нисък. Започна да лае. После и Джо го усети — стряскащо студен ветрец лъхна потния му гръб. Беше се облегнал на Купола, който се движеше. Повдигаше се. Нори дремеше, заровила зачервеното си лице в гърдите на Джо, когато Джо видя как кичур от мръсната й сплъстена коса затрептя. Тя отвори очи.

— Какво? Джоуи, какво става?

Джо знаеше какво става, но не й отговори, защото си беше глътнал езика от изненада. Чувстваше как нещо хладно се плъзга по гърба му.

Хорас вече лаеше като полудял. Беше се прегърбил и душеше земята. Обикновено правеше така, когато му се играеше, но сега случаят беше друг. Пъхна муцуната си под вдигащия се Купол и подуши свежия студен и сладък въздух.

Рай.

14.

Редник Клинт Еймс дремеше до южния край на Купола. Беше седнал с кръстосани крака на тревата до шосе 119 и се беше завил с одеяло като индианец. Въздухът внезапно притъмня, сякаш кошмарът, който го тормозеше, беше приел физическа форма. Закашля се и се събуди.

По камуфлажната му униформа се стелеха сажди.

Откъде се беше появило това, по дяволите? Само вътре гореше.

След това видя. Куполът се вдигаше като гигантска врата на гараж. Беше невъзможно — всички знаеха, че стената му е вкопана дълбоко в земята, — но се случваше.

Еймс не се поколеба. Запълзя напред, стигна до Оли Динсмор и го хвана за ръцете. Вдигащият се Купол одраска гърба му и той си помисли: „Ако се спусне, ще ме пререже на две.“ След това се зае да издърпа момчето.

За момент му се стори, че дърпа труп.

— Не! — изкрещя той. Занесе момчето до един от ревящите вентилатори. — Да не си посмяло да умреш, краварче!

Оли се закашля, след това се извърна настрани и повърна немощно. Еймс продължаваше да го държи. Другите, предвождани от сержант Гро, се затичаха към тях, надавайки ликуващи викове.

Оли повърна отново.

— Не ме наричай краварче — прошепна той.

— Извикайте линейка! — изрева Еймс. — Трябва да дойде линейка!

— Не, ще го закараме в болницата с хеликоптера — каза Гро. — Качвал ли си се на хеликоптер, момко?

Оли го погледна с премрежен поглед и поклати глава. След това повърна върху обувките на сержант Гро.

Сияещият Гро стисна мръсната ръка на Оли.

— Добре дошъл в Съединените щати, синко. Добре дошъл в нашия свят.

Оли обви ръката си около врата на Еймс. Разбираше, че всеки момент ще припадне. Опита се да му благодари, но не успя. Последното нещо, което усети, преди тъмнината да го обгърне отново, беше целувката по бузата, с която го дари войникът с южняшкия акцент.

15.

Хорас пръв излезе отвън. Спусна се право към полковник Кокс и започна да танцува около краката му. Коргито нямаше опашка, но ако имаше, тя щеше да се размахва бясно.

— Дяволите да ме вземат — каза Кокс. Вдигна кучето, което веднага започна да ближе лицето му.

Оцелелите стояха от вътрешната страна (на земята се беше появила линия, която разделяше посивялата от наситенозелената трева); все още не можеха да повярват, че това е истина. Ръсти, Линда, дъщерите им; Джо Макклачи и Нори Калвърт, застанали между майките си. Джини, Джина Буфалино и Хариет Бигълоу, които се бяха прегърнали. Туич беше подхванал сестра си Роуз, която плачеше, притиснала Литъл Уолтър към гърдите си. Пайпър, Джаки и Лиза се държаха за ръце. Пит Фрийман и Тони Гуей стояха зад тях. Алва Дрейк се беше подпряла за Роми Бърпи, който носеше Алис Епълтън на ръце.

Те гледаха как мръсната стена на Купола се издига бързо нагоре. Есенната премяна на дърветата от другата страна беше чудно красива.

Свежият ветрец повдигаше косите им и сушеше потта по кожата им.

— Досега сякаш гледахме през опушено стъкло — каза Пайпър Либи. Тя плачеше. — Но сега всичко е съвсем ясно.

Хорас изскочи от ръцете на полковник Кокс и започна да прави осморки по тревата. Лаеше, душеше и се опитваше да напикае всичко.

Оцелелите гледаха с невярващи очи яркосиньото небе, което красеше този неделен следобед. Мръсната преграда, зад която допреди малко бяха затворени, продължаваше да се издига нагоре; придвижваше се все по-бързо и се смаляваше, превръщайки се накрая в дълго тире, изпъкващо на фона на синьото небе.

Една птица прелетя над опърлената земя. Алис Епълтън, която все още беше в ръцете на Роми, вдигна глава, погледна към нея и се засмя.

16.

Барби и Джулия, които продължаваха да стоят на колене, дишаха един след друг от шпиндела и гледаха как кутията започва отново да се издига. Отначало се издигаше бавно, като за момент се задържа на около двайсет метра височина, сякаш се колебаеше. След това се изстреля като куршум нагоре и вече беше невъзможно да бъде проследена с поглед. Куполът или летеше сам, или някой го издърпваше.

„Кутията“ — помисли си Барби. Тя го привлича към себе си, както магнит привлича железни стружки.

Към тях се спусна ветрец. Барби виждаше как той разклаща тревите. Побутна Джулия по рамото и посочи на север. Небето вече не беше сиво, а синьо, толкова яркосиньо, че чак го заболяха очите, като го гледаше. Контурите на дърветата вече не изглеждаха размазани.

Джулия вдигна глава от шпиндела и си пое въздух.

— Не смятам, че идеята е много доб… — започна Барби и тогава вятърът достигна до тях. Нежен като ласка на любовник, той повдигна косата на Джулия и започна да суши потта, избила по мръсното лице на Барби.

Джулия отново се закашля. Той я потупа по гърба, като в същото време вдиша първата си глътка от новия въздух, който все още мирише и дразнеше гърлото му, но определено беше доста добър. Отровните газове тръгваха на юг, изблъскани от свежия въздух, нахлуващ откъм ТР-90. Втората глътка беше хубава, третата — чудесна, четвъртата — дар божи.

Или дар от момичето с кожената глава.

Барби и Джулия се прегърнаха до черната квадратна следа, която беше оставила кутията. Там никога нямаше да порасне дори стръкче трева.

17.

— Сам! — изкрещя Джулия. — Трябва да измъкнем Сам!

Покашляйки, те се спуснаха към хондата. Сам се беше отпуснал върху волана, очите му бяха отворени, а гърдите му се надигаха с мъка. Долната част на лицето му беше окървавена. Когато дръпна възрастния мъж назад, Барби видя, че ризата му вече не е синя, а пурпурна.

— Ще можеш ли да го носиш? — попита Джулия. — Ще можеш ли да го занесеш при войниците?

Макар да осъзнаваше, че ще му е много трудно, Барби каза:

— Ще опитам.

— Недей — прошепна Сам. Вдигна очи и ги погледна. — Твърде много боли. — При всяка дума от устата му прокапваше кръв. — Справихте ли се?

— Джулия се справи — отговори Барби. — Нямам представа как, но успя.

— С помощта на човека от гимнастическия салон — каза тя. — Онзи, когото Хакер чудовището застреля.

Челюстта на Барби увисна, но тя не забеляза това. Прегърна Сам и го целуна по бузите.

— Ти също се справи, Сам. Докара ни тук и видя лежащото на естрадата момиченце.

— Ти не беше момиченце в съня ми — поправи я Сам. — Беше възрастна.

— Момиченцето все още е тук. — Джулия докосна гърдите си. — Все още е тук. Живо е.

— Помогнете ми да изляза от микробуса — прошепна Сам. — Искам да поема свеж въздух, преди да умра.

— Ти няма да…

— Тихо, жено. И двамата знаем истината.

Те го подхванаха, измъкнаха го внимателно отвън и го положиха на земята.

— Как мирише само! — каза той. — Мили Боже! — Той си пое дълбоко въздух, след това изкашля струйка кръв.

— Усещам ухание на орлови нокти.

— Аз също — отговори тя и приглади косата му. Той постави ръката си върху нейната.

— Те… те разкаяха ли се?

— Беше сама. Ако и другите бяха там, нищо нямаше да се получи. Човек трудно може да се пребори с озверяла тълпа. Не, тя не се разкая. Съжали ни, но не се разкая.

— Не е едно и също, нали? — прошепна възрастният мъж.

— Не. Не е.

— Само силните хора проявяват милост — каза той и въздъхна. — Аз мога само да се кая. Алкохолът беше виновен за това, което направих, но аз продължавам да се разкайвам. Де да можех да върна времето назад.

— Каквото и да си направил, вече си изкупил вината си — успокои го Барби и стисна ръката му. Годежният пръстен изглеждаше твърде голям за безименния му пръст.

Сам го погледна с бледосините си очи и се опита да се усмихне.

— Може и… да си прав. Но тогава ми беше приятно. Не мисля, че такова нещо може да се изкупи… — Той отново се закашля и от беззъбата му уста изхвърчаха кървави пръски.

— Спри! — настоя Джулия. — Не говори. — Бяха коленичили от двете му страни. Тя погледна Барби. — Не трябва да го местим. Има вътрешно разкъсване. Ще потърсим помощ.

— О, небето! — прошепна Сам Вердро.

Това бяха последните му думи. Той въздъхна и гърдите му се отпуснаха. Повече не се надигнаха. Барби посегна да затвори очите на Сам, но Джулия хвана ръката му.

— Нека да гледа — каза тя. — Мъртъв или не, нека да гледа.

Поседяха известно време край него. После зачурулика птичка. Хорас продължаваше да лае.

— Смятам да отида при кучето си — рече Джулия.

— Да. Микробусът?

Тя поклати глава.

— Хайде да повървим пеш. Само километър е дотам, мисля, че можем да се справим.

Той й помогна да се изправи.

— Да видим дали ще се справим.

18.

Докато вървяха по буренясалия път, хванати за ръце, тя му разказа за приключенията си в кутията. Така се изрази, „приключенията в кутията“.

— Значи — подхвана той, когато тя приключи — ти й разказа на какви ужасни неща сме способни, по-скоро й показа, а тя въпреки това ни пусна.

— Те са наясно с ужасиите.

— Онова убийство във Фалуджа е най-ужасният ми спомен. Така е, защото… — Той си припомни как се беше изразила Джулия. — Аз бях извършителят, а не жертвата.

— Нищо не си направил. Онзи другият го е убил.

— Няма значение — каза Барби. — Нищо няма да съживи човека.

— Какво щеше да стане, ако бяхте двама или трима? Ами ако ти беше сам с него?

— Не, разбира се, че не.

— Тогава виновна е съдбата. Или Господ. Или вселената. Спри да се самобичуваш.

Той обаче вероятно никога нямаше да спре да се самообвинява, въпреки че беше разбрал какво имаше предвид Сам. Винаги има полза човек да се покае, когато е сгрешил, но с нищо не може да се изкупи радостта от причиняването на злини, независимо дали става въпрос за горене на мравки или застрелване на затворници.

Той не се беше радвал тогава. В това отношение беше невинен, което беше добре.

Към тях тичаха войници. Вероятно само още минутка щяха да са сами. Най-много две.

Той спря и стисна ръцете й.

— Обичам те заради това, което направи, Джулия.

— Зная — отговори спокойно тя.

— Прояви изключителна смелост.

— Прощаваш ли ми, че откраднах спомените ти? Не беше нарочно, така се получи.

— Прощавам ти, разбира се.

Войниците вече бяха близо. Кокс също тичаше с тях, следван по петите от Хорас. Кокс скоро щеше да дойде при тях и да попита как е Кен; и чрез този въпрос светът отново щеше да ги приобщи към себе си. Барби погледна синьото небе и си пое дълбоко въздух.

— Не мога да повярвам, че се махна.

— Дали ще се върне някога, как мислиш?

— Може би ще бъде преместен на друга планета. Тези деца ще пораснат и ще напуснат игралната зала, но кутията ще остане. Ще я намерят други деца. Рано или късно пак ще се пролее кръв.

— Това е ужасно.

— Може би. Знаеш ли какво казваше майка ми?

— Не, какво?

— Колкото по-тъмна е нощта, толкова по-светъл е денят.

Джулия се засмя. Смехът й беше звънлив, прекрасен.

— Какво ти каза накрая момичето с кожената глава? — попита той. — Побързай, защото идват; това трябва да си остане между нас.

Тя се изненада, че той не знае.

— Същото, каквото каза Кайла. Облечи го, ще прилича на рокля.

— Говорила е за кафявия пуловер?

Тя отново пое ръката му.

— Не, за живота ни. Жалкия ни животец.

Той се замисли.

— Щом ти го е дала, да го облечем.

Джулия посочи напред.

— Виж кой идва!

Хорас я беше забелязал. Той започна да слаломира между тичащите мъже. Когато ги подмина, се сниши към земята и включи на четвърта предавка. Муцуната се беше извила в ухилена гримаса, а ушите му бяха прилепнали към главата. Сянката му се плъзгаше по почернялата от саждите трева. Джулия коленичи и протегна ръце.

— Ела при мама, миличък! — провикна се тя.

Той подскочи. Тя го хвана и падна по гръб, смеейки се заразително. Барби й помогна да се изправи на крака.

Заедно пресякоха черната линия, оставена от Купола. Носеха само това, което им беше подарено — живота си.

„Съжалението не е любов“ — помисли си Барби… но дете, което дава дреха на голия, прави стъпка в правилната посока.

22 ноември 2007 — 14 март 2009

Бележка на автора

За пръв път се захванах със съчиняването на „Под купола“ през 1976, но подвих опашка след две седмици труд, възлизащи на едва двайсет и седем страници. През онзи ден на 2007, когато реших пак да опитам, ръкописът беше безвъзвратно загубен, обаче помнех почти дословно първата глава „Самолетът и мармотът“, затова не се затрудних да я напиша отново.

Само че възникна друго затруднение, и то не от прекалено големия брой на героите — харесвам романите, населени с много хора, а от техническо естество (в буквалния смисъл), най-вече екологичните и метеорологичните последствия от Купола. Фактът, че тъкмо тези проблеми ми се струваха толкова фатални, ме накара да се почувствам като страхливец… и мързеливец, обаче изпитвах ужас да не се издъня. Затова се захванах с нещо друго, но идеята за Купола остана загнездена в ума ми.

През годините, изминали оттогава, моят добър приятел Ръс Дор, медик от Бриджтън, Мейн, ми помогна с медицинските термини в много мои книги, най-вече в „Сблъсък“. В края на лятото на 2007 го попитах дали ще поеме по-трудната роля на главен консултант за доста обемист роман, озаглавен „Под купола“. Той се съгласи и мисля, че благодарение на него не съм сгафил в техническите подробности. Ръс направи проучвания за ракетите, направлявани с компютър, метамфетамините, преносимите генератори, радиацията, напредъка в технологията на мобилните телефони и какво ли още не. Той измисли саморъчния „антирадиационен костюм“ на Ръсти Евърет, пак той се досети, че човек може да оцелее — поне известно време, като вдишва въздуха от автомобилна гума. Допуснали ли сме грешки? Положително. Само че повечето ще се окажат мои или защото не съм разбрал, или понеже съм изтълкувал неправилно някои негови отговори.

Първи прочетоха романа съпругата ми Табита и снаха ми Лианора Легранд. И двете бяха безпощадни, човечни и добронамерени.

Нан Греъм редактира книгата и превърна първоначалния динозавър в звяр със значително по-скромни размери; всяка страница от ръкописа беше дамгосана с нейния почерк. Безкрайно съм й признателен за всички дни, през които ставаше в шест сутринта и грабваше молива. Опитал се бях да напиша книга, сравнима с натискане на педала до дупка. Нан го разбра и при всяко мое разколебаване настъпваше крака ми и крещеше (в полетата на ръкописа, както им е обичай на редакторите): „Дай газ, Стив! Дай газ!“

Сурендра Пател, на когото е посветен романът, цели трийсет години ми беше верен приятел и неизчерпаем източник на подкрепа. През юни 2008 ми съобщиха, че е починал от инфаркт. Седнах на стъпалата пред кабинета си и дълго плаках. После пак се захванах с писането. Знаех, че тъкмо това би очаквал.

А на теб, Верни читателю, благодаря, задето прочете този роман. Ако си се забавлявал колкото мен, значи и двамата сме спечелили.

С. К.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.